КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03 березня 2026 року № 320/4723/26
Київський окружний адміністративний суд у складі судді Леонтович А.М., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третьої особи - ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування постанов,
в с т а н о в и в:
I. Зміст позовних вимог
До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з позовом до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач), третьої особи - ОСОБА_2 (далі - третя особа), в якому просить:
- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мамонової О.В. від 27 січня 2026 року у виконавчому провадженні №79580501 про накладення штрафу;
- визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мамонової О.В. від 27 січня 2026 року у виконавчому провадженні №79580501 про накладення штрафу.
II. Позиція позивача та заперечення відповідача
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю оскаржуваних постанов, оскільки позивачем в межах повноважень вжито всіх необхідних та вичерпних заходів щодо виконання рішення суду, а невиконання судового рішення зумовлене поважними і об`єктивними причинами.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву у якому він заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки оскаржувані постанови прийняті ним з додержанням вимог встановлених законом.
Третя особа у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. 
III. Процесуальні дії у справі
09.02.2026 року ухвалою Київського окружного адміністративного суду було відкрито провадження в адміністративній справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання на 26.02.2026 року о 15:30 год. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 .
Витребувано у відповідача належним чином засвідчені копії матеріалів виконавчого провадження ВП №79580501.
24.02.2026 року Київським окружним адміністративним судом зареєстровано поданий через підсистему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що в рамках виконавчого провадження № 79580501 державним виконавцем Мамоновою О.В. направлено боржнику щонайменше 9 (дев`ять) вимог державного виконавця стосовно виконання судового рішення, а також надання інформації щодо актуального місця проживання, що має істотне значення для забезпечення подальшого виконання судового рішення. Жодна з вимог державного виконавця, станом на 09.02.2026 боржником не виконана, боржник систематично ігнорує вимоги державного виконавця та ухиляється від виконання судового рішення.
25.02.2026 року Київським окружним адміністративним судом зареєстровано подані через підсистему «Електронний суд» додаткові пояснення позивача, у яких остання зазначає, що у зв`язку з передачою виконавчого провадження № 79580501 Солом`янський Відділ державної виконавчої служби у м.Києві Київського міжрегіонального управління міністерства юстиції України направляє підтвердження до Вишневим відділом державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
26.02.2026 року Київським окружним адміністративним судом зареєстровано подану через підсистему «Електронний суд» відповідь на відзив, в якому позивач заперечує твердження відповідача про нібито позивачем проігноровано 9 (дев`ять) вимог стосовно виконання судового рішення, що нібито свідчить про ухилення Позивача від виконання судового рішення. Позивач зазначає що таке твердження не відповідає дійсності. Станом на день винесення оскаржуваних постанов, - 27 січня 2026 року, старшим державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мамоновою О.В. у виконавчому провадженні 79580501 було винесено шість вимог до позивача. В порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції, письмові заяви і листи Позивача були проігноровані старшим державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мамоновою О.В. і несвоєчасно долучені до АСВП. 
26.02.2026 року у судове засідання з`явився позивач, представник позивача, представник відповідача та третя особа.
Суд допитавши та вислухавши думку усіх учасників справи та за відсутності заперечень вирішив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.
IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 квітня 2025 року у цивільній справі №№369/19784/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод щодо участі у вихованні та встановлення графіку спілкування з дитиною матір`ю, яка проживає окремо, позовні вимоги задоволено частково. Судом було визначено спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_3 , 2008 року народження, а саме зустрічі кожної суботи з 13.00 до 18.00. 
Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року рішення у цивільній справі №369/19784/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод щодо участі у вихованні та встановлення графіку спілкування з дитиною, змінено. Суд ухвалив визначити наступні способи участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_3 , 2008 року народження: зустрічі кожної суботи з 13.00 до 18.00 за місцем проживання дитини, без присутності батька, або в іншому місці або в інші чотири дні на місяць попередньо узгодженими з дитиною; кожні шкільні літні канікули не менше 14 діб, зимові не менше ніж 5 діб, в осінні та весняні канікули не менше ніж 3 доби в попередньо узгоджені дні; кожного року у день народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_1 не менше 2 годин, за бажанням дитини; кожного року у день народження матері ІНФОРМАЦІЯ_2 не менше 2 годин, за бажанням дитини; особисте безперешкодне спілкування за допомогою будь-яких засобів зв`язку, у тому числі мережа Інтернет, програма Skype, Viber у будь-який зручний для дитини час, за бажанням дитини. 
На примусовому виконанні у Солом`янському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № 79580501, з примусового виконання виконавчого листа № 369/19784/23, виданого 03 листопада 2025 року Києво- Святошинським районним судом Київської області про визначення наступних способів участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_3 , 2008 року народження,: зустрічі кожної суботи з 13.00 до 18.00 за місцем проживання дитини, без присутності батька, або в іншому місці або в інші чотири дні на місяць попередньо узгодженими з дитиною; кожні шкільні літні канікули не менше 14 діб, зимові не менше ніж 5 діб, в осінні та весняні канікули не менше ніж 3 доби в попередньо узгоджені дні; кожного року у день народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_1 не менше 2 годин, за бажанням дитини; кожного року у день народження матері - ІНФОРМАЦІЯ_2 не менше 2 годин, за бажанням дитини; особисте безперешкодне спілкування за допомогою будь-яких засобів зв`язку, у тому числі мережа Інтернет, програма Skype, Viber у будь-який зручний для дитини час, за бажанням дитини.
На виконання судового рішення та з метою уникнення недоцільного залученн органів примусового виконання судових рішень, поліції до процесу спілкування сина з матір`ю (оскільки син неодноразово наполягав на тому, що буде заперечувати проти зустрічей за умови будь-якого примусу). Позивач 11 листопада 2025 року направив лист на адресу третьої особи лист, яким повідомив про засоби зв`язку з сином та навіть зобов`язався у разі отримання від третьої особи будь-яких повідомлень, адресованих сину, або таких, що стосуються його інтересів, передати їх синові у найкоротші строки.
13 листопада 2025 року з інформації, розміщеної в Електронному кабінет підсистемі ЄСІТС, позивач дізнався про те, що старшим державним виконав Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мамоновою О.В. 12 листопада 2025 року відкрито виконавче провадження №79580501 (ідентифікатор доступу АВ33190ББД21 з примусового виконання судового рішення у цивільній справі №369/19784/23. 
14 листопада 2025 року позивач подав до Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції заяву про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення. 
20 листопада 2025 року позивач подав скаргу на дії державного виконавця, яку ще 14 листопада 2025 року було повідомлено про те, що зазначена у виконавчому документі адреса не має жодного відношення ані до позивача, а ні до сина.
У рамках виконавчого провадження № 79580501 державним виконавцем Мамоновою О.В. направлено боржнику щонайменше 9 (дев`ять) вимог державного виконавця стосовно виконання судового рішення, а також надання інформації щодо актуального місця проживання, що має істотне значення для забезпечення подальшого виконання судового рішення. Жодна з вимог державного виконавця, станом на 09.02.2026 боржником не виконана, боржник систематично ігнорує вимоги державного виконавця та ухиляється від виконання судового рішення. 
Позивач зазначає, що станом на день винесення оскаржуваних постанов, 27 січня 2026 року, старшим державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мамоновою О.В. у виконавчому провадженні 79580501 було винесено не 9 вимог, а шість вимог до позивача. Також позивач зазначає, що саме через ігнорування листів і заяв позивача старшим державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мамоновою О.В. було зроблено висновки про нібито ухилення від виконання судового рішення. Позивач зазначає, що рішенням суду у цивільній справі №369/19784/23 конкретного місця зустрічі третьої особи з сином ОСОБА_4 , 2008 року народження не визначено, а лише вказано, що такі зустрічі мають відбуватися без присутності батька та з урахуванням бажання і згоди дитини.
Вважаючи оскаржувані постанови відповідача протиправними позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та інтересів.
V. Норми права, які застосував суд
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини першої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Згідно статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року №1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 1 Закону № 1404-VII визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) – це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
У відповідності до статті 2 Закону № 1404-VII виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 18 Закону № 1404-VII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною 2 статті 18 Закону № 1404-VII, передбачені виключні обов`язки виконавця, відповідно до яких, останній зобов`язаний: 1) здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом; 2) надавати сторонам виконавчого провадження, їхнім представникам та прокурору як учаснику виконавчого провадження можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; 3) розглядати в установлені законом строки заяви сторін, інших учасників виконавчого провадження та їхні клопотання; 4) заявляти в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; 5) роз`яснювати сторонам та іншим учасникам виконавчого провадження їхні права та обов`язки;
Положеннями статті 26 Закону № 1404-VII передбачено, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа за заявою стягувача та не пізніше наступного робочого після надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.
У ч.1 статті 19 Закону № 1404-VII право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
Згідно частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. 
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
У відповідності до частини першої статті 28 Закону №1404-VIII копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження.
Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
Частинами 1 та 2 Закону № 1404-VIII передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідно до статті 64-1 Закону № 1404-VIII виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням. Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність. 
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт, виносить постанову про накладення на боржника штрафу в подвійному розмірі, надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, звертається з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України до суду за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби, виносить вмотивовану постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами (із врахуванням обмежень, передбачених частиною десятою статті 71 цього Закону) та вживає інші заходи примусового виконання рішення, передбачені цим Законом. 
Згідно зі статтею 75 Закону № 1404-VIIIу разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. 
У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
VІ. Оцінка суду
Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників справи, а також перевіривши доводи позову і заперечення на нього, суд дійшов таких висновків. 
Предметом судового контролю у цій справі є правомірність застосування до боржника заходу відповідальності у вигляді штрафу в межах виконавчого провадження №79580501, відкритого для примусового виконання судового рішення у сімейному спорі щодо порядку участі матері у вихованні та спілкуванні з дитиною.
Щодо характеру судового рішення, яке підлягає виконанню рішенням цивільного суду у справі № 369/19784/23, залишеним у зміненій частині постановою Київський апеляційний суд від 07.10.2025, визначено наступні способи участі матері у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім ОСОБА_3 , 2008 року народження: зустрічі кожної суботи з 13.00 до 18.00 за місцем проживання дитини, без присутності батька, або в іншому місці або в інші чотири дні на місяць попередньо узгодженими з дитиною; кожні шкільні літні канікули не менше 14 діб, зимові не менше ніж 5 діб, в осінні та весняні канікули не менше ніж 3 доби в попередньо узгоджені дні; кожного року у день народження дитини - ІНФОРМАЦІЯ_1 не менше 2 годин, за бажанням дитини; кожного року у день народження матері - ІНФОРМАЦІЯ_2 не менше 2 годин, за бажанням дитини; особисте безперешкодне спілкування за допомогою будь-яких засобів зв`язку, у тому числі мережа Інтернет, програма Skype, Viber у будь-який зручний для дитини час, за бажанням дитини.
Також судом визначено, що місце зустрічей як місце проживання дитини або інше місце, попередньо узгоджене з дитиною; зустрічі мають відбуватися без присутності батька; у ряді випадків (дні народження, канікули, спілкування засобами зв`язку) прямо зазначено – «за бажанням дитини». 
Отже, на відміну від рішень, які передбачають однозначний і суто формалізований обов`язок боржника (наприклад: "передати річ", "виселити", "вселити"), виконання цього рішення об`єктивно пов`язане із поведінкою та волевиявленням дитини, яка на момент виникнення спірних правовідносин досягла 17-річного віку, і для якої законодавством передбачено пріоритет врахування її думки та найкращих інтересів. У самому формулюванні судового рішення закладено елемент “узгодження з дитиною” і “за бажанням дитини”, що унеможливлює підхід до виконання як до механічної дії, яка досягається виключно примусом.
Таким чином, виконання рішення пов`язане не лише з формальним забезпеченням зустрічі, а й з урахуванням волевиявлення дитини, яка на момент виникнення спірних правовідносин досягла 17-річного віку. 
З урахуванням наведеного суд оцінює, чи дотримався державний виконавець вимог Закону України «Про виконавче провадження» у частині: належного визначення боржнику конкретного способу виконання; належного з`ясування причин невиконання; встановлення відсутності поважних причин; дотримання процедури та принципів обґрунтованості, пропорційності й правової визначеності при застосуванні штрафу.
Відповідно до статей 64-1 та 75 Закону №1404-VIII штраф є заходом юридичної відповідальності, який може бути застосований лише за умови встановлення факту невиконання боржником рішення без поважних причин. При цьому обов`язок доведення правомірності застосування такого заходу в адміністративній справі покладається на суб`єкта владних повноважень — орган ДВС (частина друга статті 77 КАС України).
Щодо повноважень державного виконавця та підстав накладення штрафу відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», штраф накладається у разі невиконання боржником рішення суду без поважних причин. Обов`язковими умовами застосування такого заходу є: наявність чітко встановленого обов`язку боржника; належне доведення факту його невиконання; відсутність поважних причин; дотримання процедури застосування заходу впливу. 
Відповідач зазначає, що у рамках виконавчого провадження № 79580501 державним виконавцем Мамоновою О.В. направлено боржнику щонайменше 9 (дев`ять) вимог державного виконавця стосовно виконання судового рішення, а також надання інформації щодо актуального місця проживання, що має істотне значення для забезпечення подальшого виконання судового рішення. Жодна з вимог державного виконавця, станом на 09.02.2026 боржником не виконана, боржник систематично ігнорує вимоги державного виконавця та ухиляється від виконання судового рішення. 
12.11.2025 державним виконавцем Мамоновою О. В., керуючись статтями 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України “Про виконавче провадження”, (далі - Закон), винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, копію якої направлено сторонам.
14.11.2025 вимогою державного виконавця, врученою боржнику особисто, зобов`язано позивача у строк до 19.11.2025 повідомити актуальне місце проживання боржника, дитини, повідомити пропозиції дитини, щодо проведення зустрічей з матір`ю, а саме дату, час та місце таких побачень. У вимозі державним виконавцем роз`яснено боржнику, що у разі відсутності пропозиції дитини щодо проведення таких зустрічей державним виконавцем буде визначено місце проведення зустрічей дитини з матір`ю згідно вимог виконавчого документу.
19.11.2025 боржником не надано пропозицій дитини, щодо проведення зустрічей з матір`ю, 20.11.2025 вимогою державного виконавця, направленою засобами електронного та поштового зв`язку, боржника у виконавчому провадженні - позивача зобов`язано забезпечити присутність сина 22.11.2025 з 13.00 до 18.00 за адресою: АДРЕСА_1 для проведення зустрічі з матір`ю. 
22.11.2025 виходом державного виконавця за адресою, що зазначена в виконавчому документі: АДРЕСА_1 , як адреса проживання боржника, встановлено, що рішення боржником не виконано, позивач не забезпечив присутність сина 22.11.2025 з 13.00 до 18.00 за адресою: АДРЕСА_1 для проведення зустрічі з матір`ю. 24.11.2025 державним виконавцем Мамоновою О. В., керуючись статтями 64- 1, 75 Закону, у зв`язку з невиконанням рішення боржником, винесено постанову про накладення штрафу на боржника у розмірі 1700 грн. 
02.01.2026 державним виконавцем Мамоновою О.В. засобами електронного та поштового зв`язку направлено вимогу боржнику, якою зобов`язано позивача у строк до 05.01.2026 повідомити актуальне місце проживання боржника та дитини, а також надати пропозиції щодо проведення зустрічей дитини з матір`ю із зазначенням дати, часу та місця їх проведення. Окремо встановлено обов`язок надати пропозиції щодо проведення зустрічей у період зимових канікул тривалістю не менше п`яти діб.
07.01.2026 державним виконавцем Мамоновою О.В., у зв`язку з ненаданням боржником пропозицій на виконання вимоги від 02.01.2026, а також з урахуванням пропозицій стягувача, боржнику направлено вимогу, якою зобов`язано боржника забезпечити присутність сина ОСОБА_5 09.01.2026 о 14:00 на платформі станції метро “Контрактова площа” з метою виконання судового рішення в частині визначення способу участі третьої особи у вихованні та спілкуванні з неповнолітнім сином у період зимових канікул, а саме протягом останніх трьох днів канікул з 14:00 09.01.2026 до 14:00 11.01.2026. 
09.01.2026 державним виконавцем Туром А.О. при перевірці виконання судового рішення встановлено, що рішення боржником не виконано, позивач не забезпечив присутності сина ОСОБА_4 у час та місці визначених вимогою державного виконавця від 07.01.2026, а саме на станції метро “Контрактова площа” 09.01.2026 о 14.00. 
У період часу з 14.00 до 14.15 09.01.2026 боржник та син у призначений виконавцем час та місці не з`явилися.
13.01.2026 державним виконавцем, керуючись статтями 64-1, 75 Закону, винесено постанову про накладення на боржника штрафу у подвійному розмірі, що становить 3400 грн. 
Враховуючи, що в період з 12.01.2026 по 18.01.2026 від боржника та стягувача до Відділу не надходили заяви з пропозиціями щодо визначення місця та часу виконання рішення, 19.01.2026 державним виконавцем Мамоновою О.В. засобами поштового та електронного зв`язку направлено вимогу боржнику - позивачу наступного змісту: “у строк до 21.01.2026 повідомити актуальне місце проживання боржника, дитини, повідомити пропозиції дитини, щодо проведення зустрічей з матір`ю, а саме дату, час та місце таких побачень”.
22.01.2026 державним виконавцем Мамоновою О.В., у зв`язку з ненаданням боржником пропозицій на виконання вимоги державного виконавця від 19.01.2026, а також з урахуванням пропозицій стягувача, щодо проведення зустрічей, вимогами державного виконавця зобов`язано боржника забезпечити присутність сина 23.01.2026 та 24.01.2026 на платформі станції метро “Нивки” о 16.00 та 13.00 відповідно. 
23.01.2026, 24.01.2026 державним виконавцем Мамоновою О.В. при перевірці виконання судового рішення встановлено, що рішення боржником не виконано, позивач не забезпечив присутності сина у час та місці визначених вимогами державного виконавця від 22.01.2026, а саме на станції метро “Нивки” 23.01.2026 о 16.00 та 24.01.2026 о 13.00. 
Однак позивачем у судовому засіданні дане твердження спростовується, оскільки позивач отримав не 9 вимог, а лише шість на кожну з яких надавав письмові заяви і листи, які були проігноровані старшим державним виконавцем Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мамоновою О.В. і несвоєчасно долучені до АСВП. Позивач ствержує, що рішення суду не лише не містить вимоги про зобов`язання позивача не чинити перешкоди у спілкуванні третьої особи з сином (в задоволенні такої позовної вимоги було відмовлено через відсутність перешкод з боку позивача), а й взагалі не зобов`язує його вчиняти будь-які дії. Навіть більше, судовим рішенням позивачеві прямо заборонено бути присутнім під час зустрічей третьої особи з сином.
Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що боржник систематично ігнорує вимоги державного виконавця та що таких вимог було щонайменше дев`ять. Кількість направлених вимог сама по собі не є доказом складу правопорушення. Для застосування штрафу вирішальним є встановлення: чи були ці вимоги чіткими за змістом, здійсненими у спосіб, що відповідає змісту виконавчого документа, та такими, що реально забезпечують виконання рішення з урахуванням його сімейно-правової природи та прямо передбаченої необхідності врахування бажання дитини.
Щодо врахування інтересів дитини, суд погоджується з твердженням позивача, що рішення суду у цивільній справі передбачає необхідність врахування бажання дитини, а примусове забезпечення контакту без з`ясування бажання дитини суперечило б змісту самого судового рішення та принципу забезпечення найкращих інтересів дитини. Державний виконавець, застосовуючи штраф, не надав суду доказів належного з`ясування обставин щодо позиції дитини, а також причин, з яких зустрічі не відбулися. 
Судом встановлено, що державний виконавець визначав місця перевірки виконання рішення не лише за місцем проживання дитини, а й на платформах станцій метро (“Контрактова площа”, “Нивки”), і в подальшому робив висновки про невиконання рішення виключно з факту неявки боржника та дитини у ці локації у визначений виконавцем час.
Водночас суд зазначає, що виконавчий документ і судове рішення визначають базове місце зустрічей як місце проживання дитини, а альтернативне місце — як “інше місце” за умовою попереднього узгодження з дитиною. За таких обставин вибір державним виконавцем нейтральної локації (метро) потребував належного мотивування: з яких причин неможливо здійснювати перевірку за місцем проживання дитини, яким чином з`ясовано позицію дитини щодо такого місця, як забезпечено вимоги самого рішення щодо попереднього узгодження з дитиною, та як враховано, що зустрічі мають відбуватись без присутності батька, тобто без здійснення примусу чи психологічного тиску на дитину. Таких належних обґрунтувань у матеріалах виконавчого провадження суд не встановив. Сам по собі факт відсутності фактичних зустрічей не може автоматично свідчити про невиконання рішення, якщо такі зустрічі не відбулися з урахуванням позиції дитини, що прямо передбачено змістом судового рішення. Таким чином відповідачем у судовому засіданні не доведено та не надано доказів суду що позивач активно перешкоджав зустрічам матері з неповнолітнім сином.
Доводи відповідача про те, що позивач "жодної вимоги не виконав", суд оцінює з урахуванням вимоги частини другої статті 18 Закону №1404-VIII, відповідно до якої виконавець зобов`язаний, зокрема, розглядати у встановлені строки заяви сторін виконавчого провадження та їх клопотання, а також діяти неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі. Натомість із матеріалів справи та пояснень позивача вбачається, що подані ним письмові звернення та пояснення належним чином не були враховані при ухваленні спірних постанов і не отримали належної оцінки виконавця у контексті причин невиконання. Сам по собі формальний “облік” документів в АСВП після вчинення дій не свідчить про виконання обов`язку державного виконавця з повного та всебічного з`ясування обставин.
Разом з тим суд також враховує надані заперечення третьої особи у судовому засіданні про те, що боржник, на її переконання, перешкоджає фактичним зустрічам. Однак такі твердження не можуть підміняти доказування саме органом ДВС обов`язкових елементів застосування штрафу, зокрема — встановлення відсутності поважних причин та причинного зв`язку між поведінкою боржника і неможливістю проведення зустрічі. За матеріалами справи суд не встановив належних доказів того, що позивач вчиняв активні дії, спрямовані на зрив зустрічей (наприклад: приховував місце проживання дитини з метою унеможливлення контакту, відмовлявся передати інформацію про засоби зв`язку, блокував спілкування або в інший спосіб створював перешкоди). Натомість ключовою особливістю виконання цього рішення є поведінка дитини і її бажання, яке державним виконавцем належним чином не було з`ясовано та зафіксовано. Таких доказів суду не надано та судом не встановлено.
Щодо фактичного виконання рішення, матеріалами справи підтверджено, а також доведено позивачем у судовому засіданні, про те, що він з метою виконання судового рішення повідомляв матір про засоби зв`язку з сином, забезпечував можливість передачі повідомлень та комунікації, а також звертався до органу ДВС із заявою про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням (пункт 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII). Суд не ставить під сумнів, що виконання рішення має передбачати не лише “технічне” інформування, однак в умовах, коли саме рішення передбачає елемент бажання та узгодження з дитиною, такі дії боржника мають значення для оцінки наявності/відсутності умисного ухилення і для з`ясування, чи дійсно не відбуття конкретної зустрічі зумовлене протиправною поведінкою боржника. 
Суд встановив, що 27.01.2026 державним виконавцем винесено дві ідентичні постанови про накладення штрафу на суму 3400 грн у межах одного виконавчого провадження та за одних і тих самих обставин, що суперечить статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Винесення двох тотожних постанов в один день без чіткого розмежування підстав (яке саме невиконання і в який момент покладено в основу кожної з них) свідчить про порушення принципів правової визначеності та обґрунтованості владного рішення. Відповідач у судовому засіданні не надав суду переконливого пояснення та належного обґрунтування необхідності винесення двох ідентичних постанов в один день, що саме по собі свідчить про формальний підхід до застосування заходу відповідальності. За таких обставин суд приходить до висновку, що спірні постанови не відповідають критерію законності та обґрунтованості.
Крім того, суд бере до уваги, що відповідач у своїх документах посилається на принцип аналогії закону при визначенні правових наслідків повторного невиконання. Однак застосування заходів відповідальності, які мають каральний характер, не може ґрунтуватися на довільному тлумаченні чи розширенні підстав відповідальності поза межами, прямо визначеними законом. Будь-які сумніви щодо можливості застосування санкції та її обсягу мають тлумачитися на користь особи, до якої така санкція застосовується, оскільки йдеться про втручання у майнові права та застосування заходу примусу.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами сукупність умов, необхідних для накладення штрафу на боржника у розумінні статей 64-1 та 75 Закону №1404-VIII, а саме: не підтверджено безспірно відсутність поважних причин невиконання у конкретні дати, не доведено наявність умисного ухилення, не забезпечено належне з`ясування обставин з урахуванням особливостей сімейного спору та врахування бажання дитини, а також допущено порушення конституційної заборони подвійного притягнення до відповідальності шляхом винесення двох ідентичних постанов. 
Суд зазначає, що предметом оскарження у цій справі є дві окремі постанови державного виконавця від 27.01.2026, винесені у межах одного виконавчого провадження №79580501, які мають тотожний зміст, у зв`язку з чим суд надає оцінку їх правомірності в сукупності та дійшов висновку про наявність підстав для їх скасування. 
За таких обставин суд приходить до висновку, що оскаржувані постанови від 27.01.2026 у виконавчому провадженні №79580501 підлягають визнанню протиправними та скасуванню.
Оскільки державним виконавцем не доведено умисного ухилення боржника, не встановлено відсутності поважних причин, не враховано специфіку виконання рішення у сімейному спорі, винесено дві ідентичні постанови без належного мотивування та оскаржувані постанови прийняті без повного та всебічного з`ясування обставин справи, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог.
VII. Висновок суду 
За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із частиною першою та другою статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Статтею 90 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав суду докази на підтвердження правомірності своїх дій.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами факт безпідставного невиконання позивачем судового рішення; не спростовано доводів позивача про наявність об`єктивних причин; при винесенні постанов не забезпечено дотримання принципів обґрунтованості та пропорційності; винесення двох ідентичних постанов свідчить про порушення вимог закону. 
Системно проаналізувавши приписи законодавства України, що були чинними на момент виникнення спірних правовідносин між сторонами, зважаючи на взаємний та достатній зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.
VIII. Розподіл судових витрат
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Позивачем про поданні позовної заяви було сплачено судовий збір у розмірі 2662,40 грн
Згідно з ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись статтями 9, 14, 73, 74, 75, 76, 77, 78, 90, 143, 242- 246, 250, 255, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
1. Адміністративний позов задовольнити повністю.
2. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мамонової О.В. від 27 січня 2026 року у виконавчому провадженні №79580501 про накладення штрафу.
3. Визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Мамонової О.В. від 27 січня 2026 року у виконавчому провадженні №79580501 про накладення штрафу.
4. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Солом`янського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (код ЄДРПОУ 35008087) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 2 662,40 грн (дві тисячі шістсот шістдесят дві гривні 40 коп). 

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення .

Суддя Леонтович А.М.