Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/2154/25

06 березня 2026 року   м.Надвірна

Надвірнянський районнй суд Івано-Франківської області 
в складі головуючої-судді: Міськевич О.Я.,
з участю секретаря судового засідання: Скоблей О.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -
УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.
Позовну заяву мотивує тим, що між нею, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 було укладено шлюб, що зареєстрований 09 липня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 868.
Сторони мають спільних дітей: ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 . Разом з тим, стороною позивача зазначено, що спору щодо місця проживання дітей або їх утримання наразі між сторонами немає.
Як стверджує позивач, одруження з відповідачем виявилося невдалим, спільне життя не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на майбутнє та вирішення сімейних проблем, що призвело до взаємної втрати довіри та любові один до одного.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що з відповідачем вони припинили вести спільне господарство у серпні 2023 року, а їх шлюб фактично вже припинений та існує лише формально. Подальше спільне життя та збереження шлюбу буде суперечити її, позивача інтересам та є недоцільним.
Також вказує, що спору щодо поділу нерухомого майна на момент подання даної заяви сторони не мають.
З наведених вище обставин, на переконання позивача, вбачається, що поновлення сімейних відносин та збереження сім`ї є неможливим, і тому вона бажає розірвати шлюб.
Після розірвання шлюбу позивач бажає залишити шлюбне прізвище, яке просить суд не змінювати.
Про стягнення судових витрат з відповідача позивач не заявляє.
Відзив на позовну заяву від відповідача не надходив.
Стислий виклад позицій сторін:
Позивач в судове засідання не з`явилась, однак її представник подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у їх відсутності, зазначивши, що позовні вимоги вони підтримують повністю з підстав, наведених в позовній заяві. 
Відповідач в судове засідання повторно не прибув.
З даного приводу суд зазначає наступне:
В ході розгляду даної справи відповідач ОСОБА_2 подав до суду письмову заяву, в якій просив надати строк на примирення шість місяців, з підстав, викладених у ній.
Розглянувши дане клопотання відповідача, судом було постановлено ухвалу, якою частково задоволено його, надано сторонам строк для примирення та налагодження подружнього життя - чотири місяці і зупинено провадження у справі до закінчення наданого строку для примирення сторін.
Згідно ухвали суду від 09.02.2026 року провадження у даній справі було поновлено і призначено її до розгляду, з викликом сторін по справі.
Проте, в судове засідання відповідач повторно не з`являється, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь та належним чином шляхом надіслання судової повістки про виклик до суду на його електронну адресу, а також у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. 
Про причини неявки відповідач не повідомив, заяви про слухання справи у його відсутність на адресу суду не надходило.
Суд констатує, що згідно ч.3 ст.13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд прийняв заходи для повідомлення особи про час та місце розгляду справи, забезпечивши відповідачу можливість з`явитися до суду і захистити свої права.
За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов`язків у цивільному процесі, тому визначивши свої права, реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.
Враховуючи завдання судочинства, принцип правової визначеності, поширення загального правила, закріпленого в ЦПК України, відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання будь-кого з осіб, що беруть участь у справі, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст.7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.
Частиною 1 ст.223 ЦПК України передбачено, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Пунктами 1 ч.3 ст.223 ЦПК України, визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
Таке положення пов`язане з дією принципу цивільного судочинства - диспозитивністю, відповідно до якого кожний учасник процесу самостійно розпоряджається наданими йому законом процесуальними правами та із дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою статті 121 ЦПК України та статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов`язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України.
Цивільний процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку поважних причин неявки до суду, однак зобов`язує суд оцінювати неявку до суду у кожному конкретному випадку залежно від підстав поважності наведених причин з тим, щоб забезпечити учасника процесу конституційною гарантією змагальності у процесі та доведення суду переконливості своїх доводів (п.4 ч.3 ст.129 Конституції України).
Крім цього, у відповідності до ст.17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», частини 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Також, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.
Європейський суд з прав людини, констатує, що розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмету розгляду для заявника (рішення у справі «Писатюк проти України»).
Крім того, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Таким чином, суд приходить до висновку про можливість розгляду даної справи за відсутності відповідача ОСОБА_2 , оскільки останній будучи, в розумінні ЦПК України, належним чином повідомленим про судове засідання до суду повторно не прибув та не повідомив про причини своєї неявки.
Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Процесуальні дії у справі:
Ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28.08.2025 по даній справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті.
Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 08.10.2025 постановлено надати сторонам строк чотири місяці для примирення та налагодження подружнього життя. Провадження у справі зупинено до закінчення наданого строку для примирення сторін.
Ухвалою суду від 09.02.2026 провадження по даній справі поновлено, та призначено її до судового розгляду.
Фактичні обставини, встановлені судом:
Судом встановлено, що 09.07.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що цього ж числа зроблено відповідний актовий запис № 868. У зв`язку з реєстрацією шлюбу позивач змінила дошлюбне прізвище ОСОБА_1 на прізвище відповідача ОСОБА_1 . Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 09.07.2008 (а.с. 5).
В шлюбі у них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 6, 7).
На час розгляду справи між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей.
Мотиви з яких виходить суд та застовані норми права:
Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу розірвання шлюбу.
Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач посилається на те, що подружнє життя у них з відповідачем не склалося через несумісність характерів та різних поглядів на сімейне життя, шлюбні відносини між ними припинені, шлюб існує формально.
Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.
Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Згідно з ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 с. 110 СК України).
За змістом ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Відповідно до ст. 113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.
Висновки суду:
Вирішуючи спір, судом встановлено, що сторони разом не проживають протягом часу, який оцінюється тривалим, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально та втратив своє значення і не може бути поновлений в зв`язку з категоричним запереченням сторін, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Крім того строк, наданий судом сторонам для примирення та налагодження подружнього життя, позитивних результатів не дав.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позивачем не заявлялась вимога про відшкодування їй судових витрат, тому судом не вирішувалось питання про розподіл судових витрат.
На підставі наведеного, ст.ст. 24, 56, 104, 105, 110, 112, 113 СК України, керуючись ст.ст.4, 19, 247, 258, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд,- 
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - задовільнити.
Шлюб, зареєстрований 09 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис № 868 - розірвати.
Після розірвання шлюбу прізвище позивачу ОСОБА_1 залишити без змін.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя    Міськевич О.Я.