Справа № 204/13170/25 
Провадження № 2-а/204/14/26 р. 

ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 січня 2026 року Чечелівський районний суд міста Дніпра в складі головуючої судді Самсонової В.В., розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,-
В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив скасувати Постанову про накладання адміністративного стягнення серія 1ДІ №690351 до повідомлення серія ІД №01564751; закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення. В обґрунтування своїх позовних вимог вказано на те, що 20 листопада 2025 року стосовно Позивача було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення серія ІДІ номер 690351 до повідомлення серія ІД номер 01564751. Згідно з вказаним документом, особу визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 152-1 КУпАП, та накладено штраф у розмірі 360,00 грн. Цю постанову було отримано Позивачем 06.12.2025, відтак позовна заява подається в межах встановленого законом десятиденного строку. Позивач не погоджується з цією постановою, вважає її незаконною та такою, що підлягає скасуванню, виходячи з наступного. Обов`язок щодо оплати послуг платного паркування виникає у користувача лише за умови належного виконання оператором своїх зобов`язань, які не є факультативними, а мають обов`язковий характер згідно з Правилами паркування транспортних засобів, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року номер 1342 (з відповідними змінами). Зокрема, пункт 24 вказаних Правил зобов`язує оператора забезпечувати належне функціонування технічних приладів для сплати вартості послуг та інформувати користувачів про способи та порядок оплати. 29 жовтня 2025 року Позивач залишив свій автомобіль на паркувальному майданчику по вулиці Акінфієва. Попри наявність розмітки, законні підстави для сплати послуг були відсутні через нефункціонування паркувального автомата. Встановлено, що вказаний платіжний пристрій не працював протягом тривалого часу, зокрема і 29 жовтня, оскільки не був під`єднаний до мережі електроживлення. Підключення приладу до мережі здійснювалося бригадою міських електромереж лише в середині листопада, що може бути верифіковано шляхом судового запиту до відповідних служб. Факт несправності паркувального автомата зафіксовано Позивачем на відеозаписі (файл IMG_1727.MOV), на якому чітко ідентифікується локація та стан обладнання. Крім того, на пристрої не було вказано вартість послуг паркування. Додатковим підтвердженням відсутності умов для оплати є той факт, що станом на 05.11.2025 зазначений майданчик на вулиці Акінфієва був відсутній у мобільному застосунку Приват24, який офіційно визнаний оператором як інструмент оплати. Це підтверджується даними з державного порталу відкритих даних (набір даних номер 34c58dec-0c1e-4325-89c4-d8779093be53) та доданими до матеріалів справи скріншотами. Таким чином, оскільки оператором не було забезпечено технічної можливості для здійснення оплати, у діях Позивача відсутній склад адміністративного правопорушення.
Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву. Відповідачем зазначається, що матеріали фотофіксації містять точні географічні координати місця розташування транспортного засобу в момент вчинення правопорушення, а саме 48.4605932, 35.0665199. Оскільки ці дані є загальнодоступними, вони не потребують додаткового доказування. Згідно з інформацією автоматизованої системи контролю, оплата за користування майданчиком проведена не була. Фотознімки підтверджують перебування автомобіля на майданчику ТІМ 1040 за адресою вулиця Івана Акінфієва у місті Дніпрі. На переконання Відповідача, твердження про відсутність складу правопорушення не відповідають дійсності та мають на меті уникнення адміністративної відповідальності. Майданчик за вказаною адресою офіційно віднесений до платних паркувальних зон відповідно до рішень Виконавчого комітету Дніпровської міської ради номер 4-29/7 від 29.07.2025 року та номер 5-4/4 від 04.04.2023 року. Цими нормативними актами встановлено тариф у розмірі 18 гривень за годину паркування. Відповідач наголошує, що наявність або відсутність відомостей про майданчик у сторонніх інформаційних ресурсах, відкритих наборах даних чи банківських додатках не впливає на його правовий статус і не звільняє користувача від обов`язку дотримуватися Правил паркування. Щодо аргументів про несправність паркувального автомата, Відповідач вказує, що згідно з пунктом 26 Правил паркування користувач зобов`язаний сплатити вартість послуг. Тлумачення пункту 29 Правил, на яке посилається сторона позивача, вважається вибірковим. Звільнення від сплати можливе лише у разі повного незабезпечення оператором функціонування засобів сплати відповідно до вимог обладнання, а не через суб`єктивне переконання користувача про несправність одного конкретного пристрою. Також зазначається, що інспекція не несе відповідальності за роботу платіжних сервісів третіх осіб, зокрема ПриватБанку, та за можливі технічні збої у їхніх додатках. Забезпечення доступності сторонніх мобільних сервісів не входить до повноважень інспекції, а відсутність об`єкта в таких додатках не скасовує обов`язку сплати за фактичне користування майданчиком. Відповідач вважає, що залишаючи автомобіль на майданчику, який має ознаки платного паркування, особа діє на власний ризик і свідомо не вживає заходів для оплати, попри наявність інформаційних знаків щодо можливості мобільної оплати.
Позивачем подано до суду відповідь на відзив, відповідно до якої вказано наступне. Позивач зазначає, що оператор паркувального майданчика, хоча і не є стороною справи, виступає зацікавленою особою, оскільки є безпосереднім реципієнтом коштів від послуг паркування. Наголошується, що жодні пояснення Відповідача не можуть спростувати наданий відеодоказ (файл IMG 1727.MOV), який чітко фіксує непрацездатність паркувального автомата на момент події. Стосовно неналежного стану майданчика Позивач вказує, що у відзиві Відповідач навмисно навів неактуальну редакцію Правил паркування, вилучивши з тексту вимогу щодо наявності синьої або блакитної розмітки на дорожньому покритті та бордюрі. Також Позивач вважає непереконливими аргументи Відповідача щодо нерелевантності даних з державного порталу data.gov.ua. Вказаний електронний документ є офіційним, і Відповідач не заперечує той факт, що згідно з цим реєстром, актуальним на дату події, цей майданчик було віднесено до безоплатних. Окрему увагу приділено питанню розміщення повідомлення про правопорушення на лобовому склі автомобіля. Позивач зазначає, що Відповідач не надав жодних доказів виконання цієї процедури, хоча як суб`єкт владних повноважень зобов`язаний доводити правомірність своїх дій. Крім того, аналіз фотофіксації свідчить про те, що зазначені в матеріалах географічні координати не відповідають фактичному місцю розташування транспортного засобу та вказують на локацію поза межами проїзної частини дороги. Позивач звертає увагу суду на те, що Відповідач не заперечує відсутність паркувального майданчика в мобільному додатку Приват24, який є офіційним засобом оплати. Оскільки паркувальний автомат не функціонував, а цифрові інструменти оплати не містили інформації про цю зону, можливість здійснити платіж була технічно відсутня. При цьому Відповідач не деталізує, якими іншими способами Позивач мав скористатися в таких умовах. Також Позивачем виявлено невідповідності у відомостях про технічний засіб фіксації. У початковій доказовій базі інформація про пристрій була відсутня, проте разом із відзивом Інспекція надала роздруківки, де в ручному режимі вже внесені дані про прилад Sigma mobile TAB A1025. Це, на думку Позивача, свідчить про спробу маніпуляції доказами та підтверджує неналежне оформлення матеріалів справи на момент винесення постанови.
Відповідно до ч. 1 ст. 257 Кодексу адміністративного судочинства України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
Справа розглянута в межах строку розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, встановленого статтею 258 Кодексу адміністративного судочинства України - в межах шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
За приписами ч. 5 ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
За викладених обставин, у відповідності до вимог ст.ст. 257, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні.
Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, по наступним підставам.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 29 жовтня 2025 року 10 год 26 хв транспортним засобом ЈЕЕР CHEROKEE, р.н А.Е5815ТН здійснено користування майданчиком для платного паркування, що знаходиться за адресою м. Дніпро, ТІМ1040 вул. Івана Акінфієва, від вул. Сергія Єфремова до вул. Мусліма Магомаєва, з неоплатою вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування транспортних засобів більш як за 10 хвилин користування майданчиком для платного паркування (місце вчинення адміністративного правопорушення, суть та обставини адміністративного правопорушення), чим порушено вимоги абз. 2 п. 26 Правил паркування транспортних засобів, затверджених постановою КМУ від 03.12.2009 №1342. Чим Іончиков О.Д. скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 152-1 КУпАП. Таким чином, було складено постанову серія 1ДІ № 690351 від 20 листопада 2025 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 152-1 КУпАП.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України, адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Згідно приписів ч. 2 ст. 9 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Пунктом 1 частини 1 статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 КАС України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності.
Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
За приписами ст. 1 КУпАП, завданням цього Кодексу є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством.
Адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність ( ч. 1 ст. 9 КУпАП).
За приписами ч. 1 ст. 152-1 КУпАП, порушення правил паркування транспортних засобів, у тому числі неоплата вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування за кожну добу користування, - тягне за собою накладення штрафу в двадцятикратному розмірі від вартості однієї години послуги з користування тим майданчиком для платного паркування транспортних засобів, на якому знаходиться транспортний засіб у момент порушення.
Приміткою до цієї статті Кодексу визначено, що під неоплатою вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування слід розуміти неоплату вартості послуг з користування майданчиком для платного паркування транспортних засобів більш як за 10 хвилин користування майданчиком для платного паркування транспортних засобів (крім майданчиків, обладнаних автоматичними в`їзними та виїзними терміналами, на яких оплата відбувається під час виїзду з майданчика).
Суб`єктом правопорушення, передбаченого частиною першою цієї статті, є особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення (момент паркування), а в разі фіксації зазначеного правопорушення в режимі фотозйомки (відеозапису) - відповідальна особа, зазначена у частині першій статті 14-2 цього Кодексу, або особа, яка ввезла транспортний засіб на територію України. У разі внесення змін до постанови про накладання адміністративного стягнення з підстав, встановлених абзацом третім частини першої статті 279-3 цього Кодексу, суб`єктом правопорушення може бути особа, яка керувала транспортним засобом у момент вчинення правопорушення, зафіксованого в режимі фотозйомки (відеозапису).
Організація та порядок паркування транспортних засобів на вулицях і дорогах населених пунктів регламентуються Правилами паркування транспортних засобів, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2009 року № 1342 (далі - Правила № 1342).
Дія цих Правил поширюється на осіб, які розміщують транспортні засоби на майданчиках для паркування (далі - користувачі), а також на суб`єктів господарювання, які утримують такі майданчики. Суб`єкти господарювання - балансоутримувачі майданчиків для паркування транспортних засобів державної та комунальної форми власності визначаються відповідно до Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (п. 2 Правил).
Пунктом 6 Правил № 1342 визначено, що контроль за виконанням цих Правил здійснює уповноважений підрозділ Національної поліції у частині забезпечення безпеки дорожнього руху на майданчиках для паркування та посадові особи виконавчого органу сільської, селищної, міської ради у частині контролю за станом благоустрою та утримання майданчиків для паркування (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування).
Контроль за виконанням цих Правил у частині стану утримання майданчиків для паркування здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності».
Відповідно до п. 7, 8 Правил № 1342, майданчики для паркування є об`єктами благоустрою і повинні відповідати нормам, нормативам, стандартам у сфері благоустрою населених пунктів. Розміщення майданчиків для паркування за окремими адресами здійснюється у встановленому порядку органами місцевого самоврядування за погодженням з уповноваженим підрозділом Національної поліції.
Проектування, будівництво, реконструкція, ремонт та утримання майданчиків для паркування здійснюються з дотриманням вимог законодавства, державних будівельних норм, стандартів, технічних умов, інших нормативних документів та цих Правил (п. 11 Правил).
Згідно визначенням, наведеним у п. 4 Правил № 1342:
- відведені майданчики для паркування - майданчики для паркування, розміщені в межах проїзної частини вулиці, дороги або тротуару та обладнані відповідно до вимог цих Правил і Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 року № 1306 (далі ПДР);
- спеціально обладнані майданчики для паркування - майданчики для паркування, розміщені поза межами проїзної частини вулиці, дороги або тротуару та обладнані відповідно до вимог цих Правил і ПДР.
Тобто, Правилами № 1342 розкривається два поняття: «майданчик для паркування» і «спеціально обладнаний майданчик для паркування». Різниця між ними лише в тому, що перший знаходиться в межах проїзної частини вулиці, дороги, а другий - поза межами. Відповідно до цього існують різні вимоги до них.
За приписами п. 12 цих Правил, майданчики для паркування обладнуються відповідно до вимог цих Правил і ПДР.
Відведені майданчики для паркування позначаються дорожніми знаками та суцільною синьою (блакитною) смугою на проїзній частині і на бордюрі, який відокремлює проїзну частину від пішохідної.
Відповідно до Додатку 1 ПДР, відведений майданчик для платного паркування позначається: інформаційно-вказівним знаком 5.38 «Місце для стоянки» або 5.39 «Зона стоянки», а також табличками до дорожнього знаку 7.14 «Платні послуги», 7.6.1-7.6.5 «Спосіб поставлення транспортного засобу на стоянку».
Згідно п. 10.7.35, 10.7.36 ДСТУ 4100-2002 «Знаки дорожні», знак 5.38 «Місце для стоянки» повинен застосовуватись для позначення в населених пунктах місць, а поза ними - майданчиків, спеціально відведених для стоянки транспортних засобів.
Знак 5.39 «Зона стоянки» повинен застосовуватись для позначення початку, де дозволяється стоянка на проїзній частині або проїзній частині та тротуарі. Знак 5.39 з однією з табличок 7.6.1 - 7.6.5 повинен застосовуватись для позначення способу поставлення автомобіля.
Згідно п. 10.9.18 ДСТУ 4100-2002 «Знаки дорожні», табличка 7.14 «Платні послуги» повинна застосовуватись із знаками 5.38 або 5.39 для позначення стоянкових майданчиків, розташованих за межами проїзної частини, а також для позначення спеціально збудованих «карманів» для стоянки транспортних засобів на проїзній частині дороги, на яких беруть платню за стоянку.
Крім того, відведені майданчики для платного паркування обов`язково повинні бути обладнані паркувальними автоматами (технічний пристрій, призначений для сплати вартості послуг з користування майданчиками для платного паркування з використанням платіжних карток та готівкою) з розрахунку не менш як один автомат на 20 місць для паркування з обох боків уздовж проїзної частини вулиці, дороги або тротуару та/або інформаційними знаками про можливість і порядок надання послуги «мобільне паркування» (надання користувачеві можливості отримати послуги з користування майданчиками для платного паркування, що оплачуються за допомогою карток попередньої оплати або платіжних інструментів, передбачених законодавством про безготівкові розрахунки, із застосуванням засобів мобільного зв`язку для передачі інформації через захищену комп`ютеризовану систему) (п. 13, 14 Правил № 1342).
Згідно п. 21 Правил, на майданчиках для платного паркування у доступному для ознайомлення користувачів місці розміщується інформація про: оператора (найменування, адреса, контактні телефони); вартість послуг з користування майданчиками для платного паркування, спосіб оплати (готівковий або безготівковий).
Зазначена інформація надається відповідно до законодавства про мови, а також у разі потреби розміщується її переклад на англійську мову.
Також, суд вказує, що за приписами ст. 6 Закону України від 30.06.1993 року № 3353-XII «Про дорожній рух», до компетенції міських рад та їх виконавчих органів, районних рад та районних державних адміністрацій у сфері дорожнього руху належить прийняття рішень про розміщення, обладнання та функціонування майданчиків для паркування транспортних засобів та стоянок таксі на вулицях і дорогах населених пунктів, здійснення контролю за дотриманням визначених правилами паркування транспортних засобів вимог щодо розміщення, обладнання та функціонування майданчиків для паркування.
До компетенції міських рад та їх виконавчих органів у сфері дорожнього руху також належить затвердження вимог до облаштування майданчиків для паркування транспортних засобів з урахуванням норм, нормативів, стандартів у сфері благоустрою населених пунктів, державних будівельних норм, технічних умов, Правил дорожнього руху та інших нормативних документів; впровадження в межах відповідного населеного пункту автоматизованої системи контролю оплати вартості послуг з паркування, затвердження технічних вимог та завдання до цієї системи; уповноваження інспекторів з паркування здійснювати у випадках, визначених законом, розгляд справ про адміністративні правопорушення та проводити тимчасове затримання транспортних засобів.
Вивченням наданих суду фотознімків встановлено, що вони відображають: дату 23.07.2025, час - з 10:10 год до 10:26 год, GPS координати: широта 48.4605932, довгота 35.0665199 та адресу місця розташування транспортного засобу д.н.з. НОМЕР_1 .
Втім, слід зазначити, що надана інформація не підтверджує факт облаштування відведеного майданчика для паркування відповідними дорожніми знаками, а також не доводить факту наявності обладнання майданчика паркувальним/паркувальними автоматом/автоматами, так само, як і наявності інформаційних знаків про можливість і порядок надання послуги «мобільне паркування».
Наведена позиція, викладена й у постанові Другого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2021 у справі № 953/17430/20.
Даних щодо тарифів вартості послуг паркування на майданчиках для платного паркування транспортних засобів у м. Дніпрі та, зокрема, за адресою по вул. Сергія Єфремова до вул. М. Магомаєва, в ході судового розгляду надано не було.
Тобто, в обґрунтування заперечень проти позову відповідачем не доведено виконання вимог п.п. 12, 13, 14, 21 Правил № 1342.
Згідно п. 1 ст. 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Таким чином, фактичні дані, на основі яких встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у його вчиненні та інші обставини, встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи показаннями засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягується до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, в тому числі і відеозаписом з нагрудної камери відеоспостереження працівника патрульної поліції.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю (ст. 252 КУпАП).
Так, єдиним доказом вчинення позивачем адміністративного правопорушення є сама оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення, в якій зафіксовано порушення водієм Правил паркування.
Однак, суд вважає, що зазначена постанова є саме предметом спору між сторонами та не може розглядатись як доказ за відсутності інших доказів на підтвердження обставин вказаних в оскаржуваній постанові.
Втім, інших доказів в обґрунтування прийнятої постанови відповідачем суду не надано.
Стаття 7 КУпАП передбачає, що ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. При цьому, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законів.
В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом».
уд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
У відповідності до ч. 1ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, коли маються підстави для звільнення від доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За таких обставин, відповідач у справі зобов`язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема, довести факт вчинення позивачем порушення ПДР відповідними доказами.
Відповідно до ст. 73 КАС України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Між тим, всупереч даним вимогам, відповідачем до суду не надано належних доказів в обґрунтування своїх доводів.
За приписами ст. 7 КУпАП, ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Суд зазначає, що притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
За таких обставин, враховуючи, що відповідач не надав належних та допустимих доказів в обґрунтування винесеної постанови, суд приходить до висновку, що факт вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 152-1 КУпАП є недоведеним.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Відповідно ч. 1 ст. 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 152-1 КУпАП підлягає закриттю за відсутності складу адміністративного правопорушення.
Інші доводи та заперечення відповідача на висновки суду не впливають.
Відповідно до ч. 1 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 1, 7 ст. 139 КАС України встановлено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Судом встановлено, що при зверненні до суду із адміністративним позовом позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 968,96 грн.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №543/775/17 зазначено, що за системного, цільового та граматичного тлумачення до наведеного законодавчого регулювання відносин, пов`язаних зі сплатою судового збору, Велика Палата Верховного Суду в контексті фактичних обставин справи та зумовленого ними застосування норм процесуального права зазначає, що у справах щодо оскарження постанов про адміністративне правопорушення у розумінні положень статей 287, 288 КУпАП України, як і в інших справах, які розглядаються судом у порядку позовного провадження, слід застосовувати статті 2 - 5 Закону № 3674-VI, які пільг за подання позовної заяви, відповідних скарг у цих правовідносинах не передбачають. Разом з тим, з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» № 3460-IX від 23 жовтня 2025 року, прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2025 року становить 3028 гривень.
Отже, сума судового збору за подання позовної заяви у справах про оскарження постанов про адміністративне правопорушення складає 0,2 розміри прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605,60 грн (3028,00 грн х 0,2 = 605,60 грн). З урахуванням застосування коефіцієнту 0,8 для пониження розміру ставки судового збору при подачі документів в електронній формі – 484,48 грн.
За подання позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Таким чином, позивачу підлягає поверненню з державного бюджету України сплачений при подачі позову судовий збір в розмірі 484,48 грн.
Також, з огляду на те, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, сплачений позивачем судовий збір у сумі 484,48 грн. підлягає стягненню з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань.
На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 2, 5, 6-10, 20, 77, 122, 159, 205, 229, 241-246, 255, 268, 286, 295 КАС України, ст. 7, 9, 152-1, 247, 251, 252, 288 КУпАП, суд, -
В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - задовольнити повністю.
Скасувати Постанову про накладання адміністративного стягнення серія 1ДІ №690351 до повідомлення серія ІД №01564751 від 20 листопада 2025 року та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Повернути ОСОБА_1 з Державного бюджету судовий збір у розмірі 484,48 грн. сплачений за подання позову відповідно до платіжної інструкції № b99f58e0-3efb-4d9c-b1d5-2a75c11305b4 від 09.12.2025.
Стягнути з Інспекції з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 484,48 грн. судового збору. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана сторонами до Третього апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом десяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 246 КАС України, суд вважає необхідним зазначити у резолютивній частині рішення наступні дані:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ;
Інспекція з питань контролю за паркуванням Дніпровської міської ради, ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 42403446, місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд. 75.

Суддя В.В. Самсонова