ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 р. 	Справа № 440/9302/25	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 (головуючий суддя І інстанції: С.О. Удовіченко) у справі №440/9302/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області   
про визнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_3 , позивач) звернувся з позовом, в якому просив суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення ГУПФУ в Полтавській області №213050043043 від 21.05.2025 про відмову в призначенні пенсії по інвалідності ; 
- зобов`язати ГУПФУ в Полтавській області зарахувати позивачу до загального страхового стажу період роботи з 01.01.1992 по 19.04.1995.
- зобов`язати ГУПФУ в Полтавській області повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії по інвалідності від 13.05.2025.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 задоволено позов. 
ГУПФУ в Полтавській області, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, просило скасувати таке рішення та винести постанову, якою залишити позов без задоволення. 
В обґрунтування вимог скарги зазначає на відсутність підстав зарахувати до страхового стажу періоди роботи позивача в російській федерації з 01.01.1992 по 19.04.1995, з урахуванням припинення з 01.01.2023 російської федерації участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 зобов`язання за якою були взяті дев`ятьма державами-учасницями СНД, серед яких Україна та російська федерація. 
Відтак, на осіб, які працювали в російській федерації після 01 січня 1992 року, не поширюються дія Угоди щодо врахування при призначенні/перерахунку пенсії стажу роботи та заробітку на її території. 
Окрім того, зазначає, що з 02.12. 2022 діє постанова Кабінету Міністрів України “Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення” від 29.11.2022 № 1328.
Вважає, що ГУПФУ в Полтавській області діяло відповідно до чинних актів Уряду та з дотриманням встановлених норм законодавства.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність доводів скаржника, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
Відповідно до ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач, ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернувся до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою від 13.05.2025 про призначення пенсії по інвалідності.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 21.05.2025 №213050043043 відмовлено у призначенні пенсії.
Підставою для відмови слугувало не достатність страхового стажу, оскільки до загального страхового стажу роботи не враховано згідно трудової книжки від 09.08.1985 НОМЕР_1 : періоди роботи з 01.01.1992 по 19.04.1995 в Російській Федерації, у зв`язку з припиненням росією 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (а.с.12, 30).
Позивач, вважаючи протиправним рішення про відмову в призначенні пенсії по інвалідності, звернувся з позовом до суду.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості заявлених позивачем вимог. 
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст.308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі ст.46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно ст.1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" №1058-IV від 09.07.2003 року (далі по тексту - Закон №1058-IV), пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Згідно з ч.2 ст.24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Статтею 30 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія по інвалідності призначається у разі встановлення особі інвалідності, за наявності страхового стажу, передбаченого статтею 32 цього Закону.
Відповідно до положень ст.32 Закону №1058-IV особи, яким установлено інвалідність після досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, мають право на пенсію по інвалідності за наявності страхового стажу, зазначеного в абзаці першому частини першої статті 26 цього Закону, тобто 15 років. 
Відповідно до ст.62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог ст.62 Закону №1788-ХІІ Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.1993 №637 "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" затвердив Порядок №637.
Згідно з п.1 Порядку №637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
Судом встановлено, що записами трудової книжки позивача НОМЕР_1 підтверджено, що останній працював на різних посадах на судах "Дальньвосточного пароходства", зокрема, в період з 13.10.1988 по 19.04.1995. 
Виправлень чи недоліків запис за вказаний період в трудовій книжці не містять. 
Так, період з 01.01.1992 по 19.04ю1995 не зарахований пенсійним органом у зв`язку з припиненням росією 01.01.2023 участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. 
Колегія суддів зазначає, що на час здійснення позивачем трудової діяльності у спірний період діяла Угода про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, укладена в тому числі між Україною та російською федерацією (в подальшому - Угода), відповідно до якої пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць Угоди здійснюється за нормами законодавства держави, на території якої вони проживають.
Метою Угоди є взаємне визнання і виконання державами-учасницями зобов`язань «відносно непрацездатних осіб, які набули право на пенсійне забезпечення на їхній території або на території інших республік за період їх входження в СРСР і реалізують це право на території держав-учасниць Угоди». Держави-учасниці цієї Угоди, визнавши відповідальність за пенсійне забезпечення своїх громадян, взяли на себе зобов`язання щодо захисту їхніх пенсійних прав.
Так, ст.5 Угоди передбачається, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди.
Згідно з ч.2 ст.6 Угоди, для встановлення права на пенсію, громадянам держав-учасників угоди зараховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР до набрання сили вказаної угоди.
За приписами ч.2 ст.13 Угоди, пенсійні права громадян держав-учасників Угоди, що виникли у відповідності до положень даної Угоди, не втрачають своєї сили і в разі його виходу з Угоди держави-учасника, на території якого вони проживають.
Враховуючи, що позивач набув трудовий стаж під час дії Угоди, як зі сторони України, так і російської федерації, пенсійне право позивача, як громадянина держави-учасника Угоди, не втратило своєї сили і в разі виходу з Угоди держави-учасника, а тому пенсійним органом протиправно не зараховано спірний період роботи позивача до страхового стажу. 
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 №1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення» (далі по тексту - Постанова КМУ №1328), Україна вийшла з вищезазначеної Угоди. Вказана постанова набрала чинності 02.12.2022.
Отже, Україна продовжує виконувати взяті на себе зобов`язання, які пов`язані з правовідносинами які виникли до набрання чинності Постановою КМУ №1328.
Таким чином, Угода підлягає застосуванню до правовідносин які відбулись до 02.12.2022.
На час роботи позивача в російській федерації Україна була учасником Угоди, відтак норми Угоди застосовуються до спірних відносин.
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 03.11.2025 року у справі № 560/129/24. 
Окрім того, не зважаючи на вихід України з Угоди, пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають. 
Наведене вище узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 28.01.2025 у справі № 620/3530/22. 
До того ж, є загальновідомим фактом, що російська федерація денансувала з 01.01.2023 Угоду про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежності держав у галузі пенсійного забезпечення.
Відтак, вірним є висновок суду першої інстанції, що період роботи позивача з 01.01.1992 по 19.04.1995 є таким, що має бути зарахований пенсійним органом до страхового стажу позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що на осіб, які працювали в російській федерації після 01 січня 1992 року, не поширюються норми Угоди, а тому відсутні підстави для зарахування до страхового стажу спірного періоду роботи позивача, є необґрунтованими та такими, що суперечать висновкам суду. 
Враховуючи наведені вище висновки, колегія суддів вважає, що оспорюване рішення відповідача про відмову в призначенні позивачу пенсії по інвалідності є протиправним.
Частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не доведено (доказано) правомірність власного рішення
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач діяв відповідно до чинних актів Уряду та з дотриманням встановлених норм законодавства, є такими, що не узгоджуються із наведеним вище.
Таким чином, колегія суддів вважає правильними та обґрунтованими висновки суду першої інстанції про задоволення позову.
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника щодо технічної неможливості виконання рішення суду у даній справі, як такі, що не містять належного правового обґрунтування.
Відтак, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З огляду на приписи ч.5 ст.242 КАС України, врахуванню у даній справі підлягають висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, на які посилається суд апеляційної інстанції вище та які є релевантними до спірних відносин у даній справі.
Згідно з приписами ч.1 ст.315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
Таким чином, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.12.2025 у справі №440/9302/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	А.О. Бегунц   Я.В. П`янова