ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1111/26 Справа № 201/1910/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні у м. Дніпро апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 18 серпня 2025 року та на додаткове рішення суду від 11 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про стягнення недоплаченого страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (суддя першої інстанції Наумова О.С., повний текст рішення складено 20 серпня 2025 року, а додаткового рішення – 16 вересня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2025 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», ОСОБА_2 , про стягнення недоплаченого страхового відшкодування внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просив стягнути: з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» недоплачене страхове відшкодування в розмірі 15 172,07 грн., з ОСОБА_2 різницю між страховим відшкодуванням та фактичним розміром спричиненої матеріальної шкоди у розмірі 55 848,94 грн., з відповідачів пропорційно заявленим позовним вимогам судовий збір у розмірі 970 грн., витрати на проведення оцінки вартості майна у розмірі 6 000 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
Ухвалою Соборного районного суду м. Дніпра від 18 серпня 2025 року провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_2 закрито у зв`язку із відмовою позивача від позову.
Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 18 серпня 2025 рокупозовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено: стягнуто з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на його користь недоплачене страхове відшкодування в розмірі 15 172,07 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн.
Додатковим рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 11 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено та стягнуто з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на його користь витрати на оцінку вартості пошкодженого майна у розмірі 6 000 грн. 
Із вказаними рішеннями суду від 18 серпня 2025 року та від 11 вересня 2025 року не погодився представник ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» - адвокат Прихода О.В. та подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норма матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин що мають значення для справ та на недоведеність таких обставин.
Зокрема зазначав, що судом першої інстанції під час ухвалення 18.08.2025 року рішення та визначення суми не доплаченого страхового відшкодування не було враховано, платіжну інструкцію №00143896 від 24.06.2025 року, відповідно до якої страхова доплатила позивачу страхове відшкодування у розмірі 10 632,56 грн. При цьому відповідач не зміг подати цю квитанції до суду першої інстанції у зв`язку із неповідомленням про час та дату судового засідання. Також зазначає, що подана позивачем заява про відмову від частини позовних вимог повинна була бути повернута заявнику без розгляду у зв`язку із її подачею не на тій стадії судового процесу. Вважає, що прийняття процесуального рішення з цього питання повинно проходити у судовому засіданні за участі усіх учасників справи. Також вважає безпідставним включення в розрахунок розміру страхового відшкодування суми ПДВ, оскільки не є об`єктом оподаткування ПДВ з надання послуг зі страхування, а стягнуті із них витрати на правову допомогу у розмірі 5 000 грн. не співмірними із обсягом роботи адвоката та належним чином не обґрунтованими.
З приводу додаткового рішення, яким стягнуто зі страхової на користь позивача 6 000 грн. витрат на проведення оцінки вартості пошкодженого майна, зазначав, що заяву, якою було збільшено позовні вимоги та в якій позивач просив стягнути вказані витрати саме зі страхової, подано позивачем через систему «Електронний суд» 17.06.2025 року. Однак страхова була позбавлена можливості надати свої заперечення щодо розміру таких судових витрат у судовому засіданні, оскільки була не була повідомлена про розгляд справи.
Позивач не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не є перешкодою для перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. 
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
В даній справі ціна позову становить 15 172,07 грн. тобто менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму (3 028х30 =90 840), а тому справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції встановлено, що 01.10.2024 в м. Дніпрі сталась ДТП за участю водія ОСОБА_2 , яка керувала автомобілем «Джилі», д.н.з. НОМЕР_1 , та належного позивачеві на праві власності автомобіля «Субару» д.н.з. НОМЕР_2 (а.с. 6). 
Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10.12.2024 по справі № 201/13674/24 ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння ДТП (а.с. 7).
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована ПрАТ «ПЗУ Україна» на підставі полісу № ЕР.221647755, згідно із яким страхова сума за збиток спричинений майну -160 000 грн, франшиза - 0 грн (а.с. 8)
За заявою позивача ПрАТ «ПЗУ Україна» 16.01.2025 виплатило страхове відшкодування в розмірі 73 632,82 грн безпосередньо на рахунок СТО - ТОВ «Оллфікс» (а.с. 9).
Згідно зі Звітом про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу № 36-10.24 від 22.10.2024 ФОП ОСОБА_3 , складаного на замовлення позивача, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу без урахування зносу на замінні складники становить 148 444,89 грн., з урахування зносу включаючи ПДВ на запасні частини 88 809,06 грн. та 84 265,38 грн. без ПДВ (а.с. 9-11).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що страховик не в повному обсязі виконав покладений на нього обов`язок щодо здійснення виплати страхового відшкодування, сплативши 73632,82 грн, а розмір матеріальних збитків, заподіяних позивачеві в результаті настання ДТП пригоди складає відповідно до Звіту № 36-10.24 від 22.10.2024 ФОП ОСОБА_3 88804,89 грн, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача (страховика) недоплачена частина страхового відшкодування у розмірі 15172,07 грн (88807,89 – 73632,82).
Апеляційний суд частково погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Судом першої інстанції було встановлено, що сторонами у справі не оспорюється обставина дорожньо-транспортної пригоди, наявність вини відповідача ОСОБА_2 та отримання позивачем суми страхового відшкодування у розмірі 73 6332,82 грн.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги недостатністю суми страхового відшкодування для відновлення становища пошкодженого в результаті ДТП майна.
Згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
В постанові від 22 квітня 2021 року в справі № 759/7787/18 Верховний Суд дійшов висновку, що «Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що різниця між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».
Відтак, з аналізу наведених вимог ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та роз`яснень Верховного Суду, можна дійти висновку, що визначення розміру страхового відшкодування підлягає з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні.
При цьому відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про ДТП, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ.
Всі операції з надання послуг із страхування, в тому числі пов`язані компенсацією страховиком збитків, понесених потерпілим при настанні страхового випадку, не є об`єктом оподаткування ПДВ. В зв`язку з чим, за загальним правилом, як при визначенні розміру страхових платежів, так і при визначенні розміру матеріального збитку чи страхової виплати, підлягаючої до відшкодування страхувальнику чи безпосередньо потерпілій особі (пункт 36.4 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), податок на додану вартість не нараховується, окремим рядком не виділяється та страховики не є платниками ПДВ по таким операціям.
Оскільки при розрахунку розміру нанесеного збитку оцінювачем було враховано ПДВ на запасні матеріали та запасні частини, таким чином даний податок повинен бути віднятий та який буде доплачено після надання документів, що підтверджують ремонт, оплату ремонту та обставини щодо того, що СТО є платником ПДВ.
Якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілому (позивачу), а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту (запчастини та інші витратні матеріали тощо), то розрахунок суми виплат на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком у розрахункових документах.
Водночас, у разі, якщо придбання послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта чи товарно-матеріальних цінностей, які мають бути використані в процесі його ремонту, здійснюється у неплатника податку на додану вартість, то розрахунок сум виплати страхового відшкодування повинен здійснюється без урахування сум податку на додану вартість.
Відтак, страховик не може бути примушений до виплати податку на додану вартість у складі суми страхового відшкодування за винятком випадку, коли сума податку нарахована та сплачена на користь виконавця послуг з ремонту пошкодженого транспортного засобу, який (виконавець), в свою чергу, має бути платником податку на додану вартість.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 07 квітня 2021 року у справі № 826/7454/17.
Матеріали справи містять відомості про те, що пошкоджений в результаті ДТП автомобіль позивачки ремонтувався в ТОВ «ОЛЛФІКС», яке є платником ПДВ та про це було відомо страховику, оскільки частину страхового відшкодування у розмірі 73 632,82 грн. було сплачено страховою саме на рахунок ТОВ «ОЛЛФІКС». 
Таким чином не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги з приводу того, що у даному випадку сума страхового відшкодування не повинна включати ПДВ.
З приводу самої суми страхового відшкодування, то суд апеляційної інстанції вважає, за доцільне зменшити її на 10 632,56 грн., оскільки страховик виплатив зазначену суму позивачу до ухвалення оскаржуваного рішення від 18.08.2025 року, що підтверджується платіжною інструкцією №00143896 від 24 червня 2025 року (а.с.109).
Враховуючи наведене розмір недоплаченого страхового відшкодування яке ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» має сплатити на користь ОСОБА_1 складає 4 543,68 грн. (88 809,06 відновлювальний ремонт з урахуванням зносу та ПДВ – 73 632,82 сума страхового відшкодування сплачена 16.01.2025 року – 10 632,56 грн. сума страхового відшкодування сплачена 24.06.2025 року).
Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині розміру недоплаченого страхового відшкодування з 15 172,07 грн. на 4 543,68 грн.
З приводу посилань апелянта на порушення норм процесуального законодавства, то судом апеляційної інстанції не виявлено таких порушень, які б у розумінні ч. 3 ст. 376 ЦПК України були підставами для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції. Крім того суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» зареєстрована в Електронному суді, а тому була обізнана про розгляд справи та мала змогу ознайомлюватись із клопотаннями та заявами сторін поданими під час розгляду справи у суді першої інстанції. Також суд апеляційної інстанції наголошує, що позивач у відповідності до положень ст. 206 ЦПК України може відмовитись від позову на будь-якій стадії провадження у справі.
З доводів апеляційної скарги щодо судових витрат, які зокрема стягнуті із відповідача додатковим судовим рішенням слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно із положеннями ч. 6-9 ст. 139 ЦПК України Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин 1 та 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас зі змісту частини 4 статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 137 ЦПК України).
Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Враховуючи викладене, а також наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає що, вирішуючи питання про стягнення зі страхової витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. та витрат на оцінку вартості пошкодженого майна у розмірі 6 000 грн., понесених ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції, суд першої інстанції оцінивши характер виконаної роботи адвоката та оцінювача, виходячи з конкретних обставин прийшов до правомірного висновку про стягнення таких судових витрат у зазначеному розмірі, який відповідає принципам співмірності, розумності та реальності судових витрат. 
Інші доводи апеляційної скарги з приводу судових витрат не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи цього питання.
Однак враховуючи що судове рішення підлягає зміні в частині розміру недоплаченого страхового відшкодування, то відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції змінює розподіл судового збору.
Згідно частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 та вимоги апеляційної скарги ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» підлягають частковому задоволенню, судові витрати у вигляді судового збору понесені сторонами під час розгляду справи у суді першої та апеляційної інстанції не підлягають відшкодуванню сторонам у зв`язку із взаємозарахуванням в порядку ч.10 ст. 141 ЦПК України. 
Враховуючи наведене рішення суду першої інстанції від 18 серпня 2025 року підлягає скасуванню у частині стягнення із ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_1 судового збору у розмірі 968,96 грн. 
Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, ціна позову у яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає15172,07 грн. що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» задовольнити частково.
Рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 18 серпня 2025 року змінити в частині стягнутого з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (ЄДРПОУ 20782312) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) недоплаченого страхового відшкодування з 15 172,07 грн. на 4 543,68 грн..
Скасувати рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 18 серпня 2025 року в частині стягнутих з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (ЄДРПОУ 20782312) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрат по сплаті судового збору в сумі 968,96 грн.
В іншій частині рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 18 серпня 2025 року залишити без змін.
Додаткове рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 11 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська