ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 р.	Справа № 638/25928/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої К.В.,
Суддів: Ральченка І.М. , Катунова В.В. ,
за участю секретаря судового засідання Войтенко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 25.02.2026, головуючий суддя І інстанції: Шамраєв М.Є., повний текст складено 25.02.26 року по справі № 638/25928/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Державної служби України з безпеки на транспорті 
про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Харкова з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті (далі – відповідач), в якому просив суд:
визнати незаконною та скасувати постанову серії АВ № 00007895 від 11.09.2025, складену головним спеціалістом відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень управління автоматичної фіксації порушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Курлаєвою Ю.С. про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.132-1 КУпАП;
повернути сплачені кошти в сумі 19003 (дев`ятнадцять тисяч три) гривні на рахунок Шевченківського ВДВС у місті Харкові на підставі незаконної постанови серії АВ № 00007895 від 11.09.2025, складеної головним спеціалістом відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень управління автоматичної фіксації порушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті Департаментаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Курлаєвою Ю.С.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що 24.11.2025 з електронного сервісу державних послуг «Дія» йому стало відомо про блокування банківських рахунків на підставі постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження ВП № 79629707 та про арешт коштів боржника. У зв`язку з виявленими обставинами та з метою недопущення перешкод в користування банківськими рахунками позивач в цей же день перерахував кошти у сумі, визначеній державним виконавцем (19003 грн) на рахунок Шевченківського ВДВС у місті Харкові. Наступного дня позивачу стало відомо, що підставою для відкриття виконавчого провадження стала постанова Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.132-1 КУпАП. 
Позивач уважав вказану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки зафіксований в постанові транспортний засіб МАN TGX 26.480, ДНЗ НОМЕР_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію та змісту постанови Укртрансбезпеки є спеціальним вантажним сідловим трьохосним тягачем, який рухався разом з трьохосним напівпричепом ВODEX ДНЗ НОМЕР_2 (як зазначено в технічному паспорті, це є спеціалізованим напівпричепом Н/ПР - контейнеровозом (з пристр. самовивантаж) для перевезення контейнерів/сипких вантажів (зернових культур)). При цьому, максимальне значення фактичної маси цього комбінованого транспортного засобу, який зафіксовано автоматичним пунктом фіксації для автомобільних доріг державного значення, складає 44 тони, що свідчить про відсутність події адміністративного правопорушення, визначеного ч.2 ст.132-1 КУпАП, та на незаконність накладених на нього адміністративних стягнень. Крім того вказує, що в порушення вимог ст. 14-2 КУпАП в постанові розміщена лише одна фотографія транспортного засобу, а саме сідельного тягачу МАN TGX 26.480 ДНЗ НОМЕР_1 , який відповідно до свідоцтва про реєстрацію належить йому, але перебуває в оренді ТОВ «КОЛОС»; фотографія ж іншого транспортного засобу з державним номером, а саме: спеціалізованого напівпричепу Н/ПР – контейнеровозу ВODEX ДНЗ НОМЕР_2 , який належить ТОВ «КОЛОС» і рухався в складі автопоїзду в зазначений постанові час не розміщений; факт наявності даного напівпричепу можна лише з`ясувати за допомогою смартфону сканувавши відповідний QR-code, розміщений в постанові, але на фото державний номер причепу не фіксується. Позивач вважає, що оскільки напівпричіп йому не належить, а порушити вагові параметри самого сідельного тягачу ДНЗ НОМЕР_1 , не формуючи автопоїзд, неможливо, то дії власника такого тягача, які зазначені в оскаржуваній постанові, не утворюють складу правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 132-1 КУпАП.
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Харкова від 25.02.2026 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.
Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач здійснював вантажні перевезення транспортним засобом, який не є контейнеровозом в розумінні пункту 22.5 Правил дорожнього руху (оскільки вантаж, що перевозився на платформі не має відповідних маркувань та позначень для визначення його як контейнер або змінний кузов), тобто не використовувався в момент зафіксованого порушення як контейнеровоз, тому фактична маса транспортного засобу повинна бути не більше 40 т. Позивачем суду не надано будь-яких доказів, що в спірному випадку здійснювалось перевезення вантажів саме контейнером, актів про пломбування, договорів про перевезення вантажів контейнером. Виходячи з наведеного, суд виснував, що відповідачем правильно встановлено максимальну допустиму вагу транспортного засобу позивача, враховані під час накладення стягнення показники вагового обладнання підтверджені належними доказами, тобто сам по собі факт перевищення позивачем нормативних параметрів транспортних засобів, визначених пунктом 22.5 Правил дорожнього руху доведений належними, допустимими та достовірними доказами, оскаржуване рішення відповідає вимогам КУпАП, а наведені у позові доводи не спростовують факт наявності події адміністративного правопорушення за ч.2 ст.132-1 КУпАП. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Харкова від 25.02.2026 у справі №638/25928/25 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що доводи суду першої інстанції суперечать нормам матеріального та процесуального права, свідчать про надання незаконних переваг Укртрансбезпеки, які здійснили притягнення до відповідальності невинуватої особи. Наголошує, що в постанові розміщено лише одну фотографію транспортного засобу, а саме сідельного тягачу МАN TGX 26.480 ДНЗ НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_1 і з 2023 року перебуває в оренді ТОВ «КОЛОС». Скаржник зазначає, що відповідно до ч.1 ст.142 КУпАП відповідальність за порушення вимог вагового контролю несе власник або особа, якій частково делеговано право власності (володіння та користування), тобто особа, за якою зареєстровано транспортний засіб, якою в даному випадку є власник спеціалізованого напівпричепу – ТОВ «КОЛОС», який формував автопоїзд і є власником вантажу, проте вказані обставини були проігноровані судом першої інстанції. Також вказує на помилковість висновків суду першої інстанції, що саме власник автомобіля, а не власник напівпричепу, який порушив ваговий контроль, повинен нести відповідальність. Крім того, автор апеляційної скарги зауважує, що суд першої інстанції всупереч ч.2 ст.77 КАС України поклав відповідальність за ненадання доказів на позивача. Твердження суду про ненадання ОСОБА_1 документів щодо майна, яке йому не належить (оскільки перебувало у користуванні ТОВ «КОЛОС»), свідчить про надання незаконних переваг відповідачу. Висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на доказах, які містяться в справі, та не відповідають встановленим обставинам, у зв`язку з чим на підставі п.2 ч.1 ст.317 КАС України рішення суду підлягає скасуванню. 
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому він, наполягаючи на законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. 
Учасники справи повідомлені про перегляд рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 25.02.2026 належним чином шляхом отримання ними копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та повістки про виклик у судове засідання, призначене на 02.04.2026 об 11:00, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку електронного листа.
27.03.2026 від ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він просив проводити розгляд справи без його участі у зв`язку із зайнятістю по роботі; наполягав на задоволенні апеляційної скарги. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив.
Відповідно до частини третьої статті 268 та частини другої статті 313 КАС України неявка учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. 
V. Обставини, встановлені судом.
Матеріалами справи встановлено, що 11.09.2025 головним спеціалістом відділу впровадження систем автоматичної фіксації порушень управління автоматичної фіксації порушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті Департаменту державного нагляду (контролю) за безпекою на наземному транспорті Курлаєвою Ю.С. винесено постанову серії АВ № 00007895 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.132-1 КУпАП з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 8500,00 грн.
За змістом цієї постанови 11.09.2025 о 13 год. 37 хв. за адресою М-03, км 81+000, Київська обл. відповідальна особа допустила рух транспортного засобу MAN TGX 26.480 ДНЗ НОМЕР_1 із перевищенням нормативних параметрів, зазначених пунктом 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 6,538% (2,615 тонн), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тонн. 
У зв`язку з несплатою ОСОБА_1 суми штрафу в строк, установлений частиною другою статті 300-2 КУпАП, Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртансбезпека) звернулась до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із заявою про примусове виконання постанови з метою стягнення з особи штрафу у подвійному розмірі 17000,00 грн.
Постановами державного виконавця від 24.11.2025 відкрито виконавче провадження ВП №79629707 та накладено арешт на кошти боржника ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору / основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 19003 грн.
Не погодившись з постановою про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі, серії АВ № 00007895 від 11.09.2025, винесеною Державною службою України з безпеки на транспорті щодо ОСОБА_1 , позивач звернувся з даним позовом до суду. 
VІ. Позиція суду апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративні правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення, регулюється Кодексом України про адміністративні правопорушення (по тексту – КУпАП).
Згідно зі статтею 7 КУпАП ніхто не може бути підданим заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставі і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюються на основі суворого додержання законності.
Стаття 8 КУпАП визначає, що особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, підлягає відповідальності на підставі закону, що діє під час і за місцем вчинення правопорушення. Провадження в справах про адміністративні правопорушення ведеться на підставі закону, що діє під час і за місцем розгляду справи про правопорушення.
Відповідно до статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
За приписами частини п`ятої статті 14 Закону України від 30.06.1993 № 3353-XII «Про дорожній рух» учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Відповідно до Закону України «Про дорожній рух» Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 №1306 (далі – ПДР України), встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими. Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків (пункти 1.3, 1.5 ПДР України).
Відповідно до пункту 1.9 ПДР України особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Згідно з пунктом 22.5 ПДР України рух транспортних засобів та їх составів допускається у разі, коли їх параметри не перевищують 40 тонн на автомобільних дорогах державного значення для двовісного автомобілю (тягача) з трьохвісним напівпричепом та трьохвісного автомобіля (тягача) з двовісним або трьохвісним напівпричепом, а також 44 тонн на автомобільних дорогах державного значення для трьохвісного автомобіля (тягача) з двовісним або трьохвісним напівпричепом (контейнеровоз), що здійснює перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра.
Рух транспортних засобів та їх составів у разі, коли хоча б один з їх габаритних та/або вагових параметрів перевищує нормативи, визначені цим пунктом, здійснюється відповідно до Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 року №30 «Про проїзд великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами».
Рух транспортних засобів та їх составів, фактична маса та навантаження на вісь яких перевищують параметри, визначені підпунктами «б» та «в» цього пункту, у разі перевезення подільних вантажів забороняється.
Колегія суддів зазначає, що диспозиція пункту 22.5 ПДР України передбачає різні нормативи допустимої фактичної маси транспортних засобів для тягачів з напівпричепом та тягачів з напівпричепом (контейнеровозів), що здійснюють перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра. Також зазначені параметри є відмінними в залежності від кількості осей тягача та контейнеровоза.
Отже, визначальними ознаками комбінованого транспортного засобу для цілей визначення параметрів максимальної фактичної маси є: кількість вісей у тягача та напівпричепа, наявність у напівпричепа ознак контейнеровозу, перевезення одного чи більше контейнера або ж змінного кузова при дозволеній максимальній довжині 13,716 метра.
Диспозиція пункту 22.5 Правил дорожнього руху передбачає різні нормативи допустимої фактичної маси транспортних засобів для тягачів з напівпричепом та тягачів з напівпричепом (контейнеровозів), що здійснюють перевезення одного або більше контейнерів або змінних кузовів загальною максимальною довжиною 13,716 метра. Також зазначені параметри є відмінними в залежності від кількості осей тягача та контейнеровоза.
Таким чином, визначальними ознаками комбінованого транспортного засобу для цілей визначення параметрів максимальної фактичної маси є: кількість вісей у тягача та напівпричепа, наявність у напівпричепа ознак контейнеровозу, перевезення одного чи більше контейнера або ж змінного кузова при дозволеній максимальній довжині 13,716 метра.
Відповідно до частини другої статті 132-1 КУпАП перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами тягне за собою накладення штрафу в розмірі: п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм від 5% до 10% включно; однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 10%, але не більше 20%; двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 20%, але не більше 30%; трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - у разі перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм понад 30%.
Отже, відповідальність за частиною другою статті 132-1 КУпАП настає за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами автомобільними дорогами, вулицями або залізничними переїздами.
Згідно з частиною першою статті 14-3 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, передбачені частиною другою статті 122-2, частинами другою і третьою статті 132-1 цього Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі (за допомогою комплексу технічних засобів автоматичного визначення вагових, габаритних та інших параметрів транспортного засобу з функціями фотозйомки та/або відеозапису, що функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на момент запиту відсутні відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
У силу вимог статті 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно з частиною четвертою статті 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.
Частинами другою-четвертою статті 283 КУпАП встановлено, що постанова повинна містити: найменування органу (прізвище, ім`я та по батькові, посада посадової особи), який виніс постанову; дату розгляду справи; відомості про особу, стосовно якої розглядається справа (прізвище, ім`я та по батькові (за наявності), дата народження, місце проживання чи перебування; опис обставин, установлених під час розгляду справи; зазначення нормативного акта, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення; прийняте у справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сферах забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис (якщо такий запис здійснювався); розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), крім даних, визначених частинами другою і третьою цієї статті, повинна містити відомості про адресу веб-сайту в мережі Інтернет, на якому особа може ознайомитися із зображенням чи відеозаписом транспортного засобу в момент вчинення адміністративного правопорушення, ідентифікатор для доступу до зазначеної інформації та порядок звільнення від адміністративної відповідальності.
За приписами статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 КУпАП.
Відповідно до статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показів свідків.
Згідно зі статтею 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.
Відповідно до частини першої-другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів зазначає, що за змістом диспозиції норми частини другої статті 132-1 КУпАП для визначення складу адміністративного правопорушення з`ясуванню та перевірці підлягає факт перевищення вагової норми та її відсоток, тобто величини, що підлягає обчисленню шляхом порівняння граничної допустимої фактичної маси типу транспортного засобу з інформацією про фактичну масу транспортного засобу в момент зважування.
Отже, дані вимірювання фактичної маси (ваги) транспортного засобу та фактичного навантаження на осі є визначальними для висновку про наявність чи відсутність складу адміністративного правопорушення.
Механізм фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі визначений Порядком фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.12.2019 № 1174 (далі - Порядок № 1174).
Відповідно до пункту 2 Порядку № 1174 система фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті в автоматичному режимі (далі - система) - взаємопов`язана сукупність автоматичних пунктів та інформаційно-телекомунікаційної системи.
Фіксація правопорушень в автоматичному режимі здійснюється на автоматичних пунктах, які облаштовані відповідно до вимог, визначених у додатку (пункт 7 Порядку № 1174).
Згідно з пунктами 12-15 Порядку № 1174, автоматичний пункт може забезпечувати: вимірювання навантажень, що припадають на кожну вісь транспортного засобу; вимірювання загальної маси транспортного засобу; визначення кількості осей транспортного засобу та віднесення транспортного засобу до однієї із відповідних категорій; вимірювання міжосьових відстаней транспортного засобу; визначення кількості коліс (скатності) на осях транспортного засобу (за можливості); вимірювання габаритів транспортного засобу (за можливості); фіксацію та розпізнавання номерного знака транспортного засобу; фіксацію фронтального зображення транспортного засобу; фіксацію загального вигляду транспортного засобу (вигляд збоку) в момент проїзду через автоматичний пункт (оглядова фотографія транспортного засобу, на якій відображені його контури та кількість осей); первинне оброблення зібраних даних та передачу інформації до інформаційно-комунікаційної системи за допомогою засобів захищених каналів зв`язку із використанням наскрізного шифрування; автентифікацію автоматичного пункту, контроль цілісності, авторства, доступності, а також неспростовності дій щодо інформації, що передається від автоматичного пункту до інформаційно-комунікаційної системи.
Під час вимірювання габаритно-вагових параметрів транспортних засобів застосовуються засоби вимірювальної техніки, які відповідають вимогам законодавства про метрологію та метрологічну діяльність.
Інформація від автоматичних пунктів передається до інформаційно-телекомунікаційної системи у вигляді метаданих.
Метадані повинні містити дані про:
засоби вимірювальної техніки - назва засобу вимірювальної техніки та його умовне позначення, серійний номер, найменування виробника, найменування власника засобу вимірювальної техніки, інформацію про відповідність та/або результати повірки (дата повірки, строк дії повірки);
місце фіксації (кілометр + метр, географічні координати);
найменування автомобільної дороги загального користування, вулиць і доріг міст та інших населених пунктів;
дату і час фіксації здійснення вимірювання, смугу руху, напрямок руху, номерний знак транспортного засобу;
тип транспортного засобу згідно з пунктом Г.2 додатка Г ДСТУ 8824:2019 «Автомобільні дороги. Визначення інтенсивності руху та складу транспортного потоку», повну масу транспортного засобу, зовнішні габарити транспортного засобу (за можливості), розподіл навантаження за осями транспортного засобу (номер осі, фактичне навантаження на вісь, сумарне фактичне навантаження на осі, сукупність осей, фактичну міжосьову відстань, фактичну шинність (кількість коліс) на осі (за наявності). Положення цього абзацу не поширюються на випадки фіксації в автоматичному режимі адміністративних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 132-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення;
фотографії транспортного засобу: фронтальну, фотографію номерного знака транспортного засобу, оглядову фотографію із зображенням розпізнаного номерного знака;
відеозапис руху транспортного засобу через автоматичний пункт (за наявності).
З викладеного вище слідує, що процес системи фіксації адміністративних правопорушень у сфері безпеки на автомобільному транспорті здійснюється в автоматичному режимі, що включає формування структурованих даних, інформаційних файлів тощо, та має як наслідок - автоматизоване формування системою проекту постанови про адміністративні правопорушення, а, відтак, і габаритно-вагові розрахунки щодо транспортного засобу здійснюються в автоматичному режимі та в подальшому застосовуються відповідною посадовою особою при прийнятті постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Зі змісту постанови серії АВ № 00007895 від 11.09.2025 встановлено, що 11.09.2025 о 13 год. 37 хв. за адресою М-03, км 81+000, Київська обл., транспортний засіб MAN TGX 26.480 ДНЗ НОМЕР_1 , власником якого є ОСОБА_1 , допустив рух транспортного засобу із перевищенням нормативних параметрів, зазначених пунктом 22.5 ПДР України: перевищення загальної маси транспортного засобу на 6,538% (2,615 тонн), при дозволеній максимальній фактичній масі 40 тонн.
Слід зазначити, що відповідно до пункту 1.10 ПДР України:
автопоїзд (транспортний состав) - механічний транспортний засіб, що з`єднаний з одним або кількома причепами за допомогою зчіпного пристрою;
причіп - транспортний засіб, призначений для руху тільки в з`єднанні з іншим транспортним засобом. До цього виду транспортних засобів належать також напівпричепи і причепи-розпуски;
фактична маса - маса спорядженого транспортного засобу, яка визначена його технічною характеристикою, з водієм та вантажем;
фактична маса автопоїзда - сума фактичної маси кожного транспортного засобу, що входить до складу автопоїзда.
З фотознімків (3 фотографії) за посиланням з оскаржуваної постанови можливо встановити рух автопоїзда, а саме: автомобіля (тягача) MAN ДНЗ НОМЕР_1 та з`єднаного з ним причепу. Отже, фактична маса такого транспортного состава складається з фактичної маси автомобіля (тягача) MAN ДНЗ НОМЕР_1 та з`єднаного з ним причепу.
Разом з тим, із досліджених фотографій неможливо ідентифікувати тип причепу, який з`єднаний з тягачем в момент фіксації технічним засобом, зокрема, чи є це напівпричеп або напівпричеп (контейнеровоз), що здійснює перевезення контейнера, що, у свою чергу, впливає на визначення максимального значення фактичної маси транспортного засобу відповідно пункту 22.5 ПДР України. 
Слід зауважити, що документом, на підставі якого може бути встановлений тип транспортного засобу, є свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. 
До суду першої інстанції позивачем було надано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 12.12.2024, відповідно до якого ТОВ «КОЛОС» є власником спеціалізованого напівпричепу н/пр. контейнеровоз (з пристр.самовивантаж) для перевезення контейнерів / сипких вантажів (зернових культур), марки BODEX, реєстраційний номер НОМЕР_2 . Разом з тим, фотографії транспортного засобу в момент фіксації не охоплюють державний номерний знак причепу, у зв`язку з чим неможливо встановити, що саме напівпричеп н/пр. контейнеровоз (з пристр.самовивантаж) для перевезення контейнерів / сипких вантажів (зернових культур), марки BODEX з реєстраційним номером НОМЕР_2 був з`єднаний з тягачем MAN ДНЗ НОМЕР_1 . 
Відповідно до частини другої статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У контексті вказаної норми висновки суду першої інстанції про те, що в даному випадку має місце здійснення перевезення кузову із переобладнаного контейнеру із зрізаною верхньою частиною та встановленим тентом, що фактично є зміною функціонального призначення контейнеровоза, колегія суддів вважає необґрунтованими та надуманими, оскільки з фотознімків за посиланням з оскаржуваної постанови вказані факти встановити неможливо.
Колегія суддів вважає необґрунтованими висновки суду першої інстанції стосовно того, що позивач здійснював вантажні перевезення транспортним засобом, який не є контейнеровозом (оскільки вантаж, що перевозився на платформі не має відповідних маркувань та позначень для визначення його як контейнер або змінний кузов), тобто не використовувався в момент зафіксованого порушення як контейнеровоз, тому фактична маса транспортного засобу повинна бути не більше 40 т.
Суд враховує, що згідно з абзацом четвертим розділу І «Терміни та поняття» Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14.10.97 №363 (далі - Правила №363):
н/причеп-контейнеровоз - транспортний засіб спеціалізованого призначення, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення вантажів певних категорій контейнерів;
вантажний контейнер - одиниця транспортного обладнання багаторазового використання, призначена для перевезення та короткочасного зберігання вантажів без проміжних перевантажень, зручна для механізованого навантаження та розвантаження, завантаження та вивантаження (внутрішній об`єм дорівнює 1 куб.м і більше).
Пунктами 17.4, 17.5 Правил №363 встановлені вимоги щодо маркування універсальних та спеціальних контейнерів, які належать перевізникам або ж власникам вантажу.
Так, універсальні автомобільні контейнери, що належать перевізникам, повинні мати єдину нумерацію, а також нанесене фарбою, що контрастно виділяється від кольору контейнера, таке маркування: розпізнавальний знак; номер контейнера; найменування власника контейнера; вантажність і маса тари контейнера, кг; внутрішній об`єм контейнера, куб. м; місце, місяць і рік виготовлення контейнера; час останнього капітального ремонту і наступного ремонту контейнера. Номер контейнера наноситься на всіх бокових стінках, даху і всередині контейнера (пункт 17.4 Правил №363).
Універсальні автомобільні та спеціальні контейнери, які належать власникам вантажу, повинні мати маркування, яке запроваджене власником майна. При цьому обов`язково наноситься вантажність і маса тари контейнера, а також внутрішній об`єм контейнера (куб. м) (пункт 17.5 Правил №363).
Разом з тим, суд апеляційної інстанції зазначає, що можливе недотримання власником вантажу або ж перевізником вимог щодо маркування контейнеру, виду вантажу або ж способу його розміщення у контейнері не змінює призначення та технічних характеристик одиниці транспортного обладнання, яка розміщена на спеціалізованому напівпричепі-контейнеровозі, для цілей її ідентифікації як вантажного контейнера у розумінні абзацу четвертого розділу І «Терміни та поняття» Правил №363 та для цілей застосування положень пункту 22.5 Правил дорожнього руху. При цьому, спірною постановою позивача було притягнуто до відповідальності саме за перевищення встановлених законодавством габаритно-вагових норм під час руху великогабаритними і великоваговими транспортними засобами, а не за порушення вимог щодо маркування контейнерів.
За таких обставин, колегія суддів констатує, що у зв`язку з неналежними фіксацією та опрацюванням відповідачем отриманої інформації об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 132-1 КУпАП, не доведена.
Колегія суддів звертає увагу, що постанова про притягнення до адміністративної відповідальності не є беззаперечним доказом вчинення особою правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення. Така постанова за своєю правовою природою є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення.
Отже, окрім доказування правових підстав для рішення (тобто правомірності), суб`єкт владних повноважень повинен довести фактичну підставу, тобто наявність фактів, з якими закон пов`язує можливість прийняття рішення, вчинення дії чи утримання від неї. В силу принципу презумпції невинуватості, діючого в адміністративному праві, всі сумніви у винуватості особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08.07.2020 у справі № 463/1352/16-а.
У силу вимог статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (стаття 245 КУпАП).
Згідно з вимогами статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї (п. 1 ст. 32), неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (п. 45 рішення у справі Бочаров проти України від 17.06.2011 р.; п. 75 рішення у справі «Огороднік проти України» від 05.05.2015; п. 52 рішення у справі «Єрохіна проти України» від 15.02.2013).
Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 08.07.2020 у справі №463/1352/16-а, у силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачяться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
Таким чином, встановлені судом апеляційної інстанції обставини та досліджені докази в їх сукупності свідчать про необґрунтованість притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 132-1 КУпАП.
Надаючи оцінку доводам апелянта щодо того, що він не є суб`єктом відповідальності за розглядуване порушення, оскільки сідельний тягач МАN TGX 26.480 ДНЗ НОМЕР_1 перебуває в оренді ТОВ «КОЛОС», колегія суддів враховує наступне.
Згідно з частиною першою статті 14-1 КУпАП до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху у разі їх фіксації працюючими в автоматичному режимі спеціальними технічними засобами, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобами фото- і кінозйомки, відеозапису притягаються власники (співвласники) транспортних засобів.
Відповідно до статті 14-3 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, передбачені частиною другою статті 122-2, частинами другою і третьою статті 132-1 цього Кодексу, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі (за допомогою комплексу технічних засобів автоматичного визначення вагових, габаритних та інших параметрів транспортного засобу з функціями фотозйомки та/або відеозапису, що функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань на момент запиту відсутні відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.
Так, згідно з пунктом 3 Розділу II Порядку ведення Єдиного державного реєстру транспортних засобів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.11.2020 № 779 (далі - Порядок ведення ЄДРТЗ), до ЄДРТЗ уноситься інформація про транспортні засоби, що використовуються на вулично-дорожній мережі загального користування і підлягають державній або відомчій реєстрації, відомості про їх власників (співвласників), належних користувачів, закріплені номерні знаки та реєстраційні документи на такі транспортні засоби (далі - об`єкти обліку).
У відповідності до пункту 4 Розділу II Порядку ведення ЄДРТЗ, внесення до ЄДРТЗ інформації про об`єкти обліку здійснюється в разі: 1) державної реєстрації транспортного засобу; 2) перереєстрації транспортного засобу; 3) зняття з обліку транспортного засобу; 4) скасування державної реєстрації транспортного засобу; 5) скасування перереєстрації транспортного засобу; 6) скасування зняття з обліку транспортного засобу; 7) відомчої реєстрації транспортного засобу; 8) внесення відомостей про належного користувача транспортного засобу; 9) передачі права користування та/або розпорядження транспортним засобом іншій особі з видачею тимчасового реєстраційного талона.
Колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 29.01.2020 у справі 814/1460/16 Верховний Суд сформулював висновок, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто на момент їх вчинення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що власником транспортного засобу марки MAN TGX 26.480 ДНЗ НОМЕР_1 на період винесення оскаржуваної постанови був ОСОБА_1 , у свою чергу відомостей про внесення відомостей про орендаря транспортного засобу в Єдиний державний реєстр транспортних засобів, як суду першої так і апеляційної інстанції не надано, матеріали справи не містять.
Таким чином, у даному випадку саме позивач, як власник спірного транспортного засобу, відповідно до статті 14-3 КУпАП несе відповідальність за порушення вимог законодавства у сфері автомобільного транспорту. Пояснення щодо наявного договору оренди без належного внесення відомостей про користувача транспортного засобу до Єдиного державного реєстру транспортних засобів не вказує про зміну суб`єкта відповідальності, а тому доводи апелянта в цій частині є безпідставними.
Водночас, колегія суддів дійшла висновку, що Державною службою України з безпеки на транспорті, як суб`єктом владних повноважень, на якого частиною другою статті 77 КАС України покладено обов`язок доказування в адміністративному суді правомірності прийнятих рішень, не доведено перевищення позивачем нормативних параметрів, зазначених у пункті 22.5 ПДР України, що, на думку колегії суддів, є достатньою підставою для задоволення позову та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі від 11.09.2025 серії АВ № 00007895 стосовно ОСОБА_1 .
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 286 КАС України за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Наведеним положенням кореспондують норми статті 293 КУпАП, якими регламентовано повноваження органу, який розглядає скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення.
Так, орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень: 1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення; 2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд; 3) скасовує постанову і закриває справу; 4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи, що відповідачем не доведено наявності у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 132-1 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення відносно позивача підлягає закриттю.
З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає, що спірна постанова є протиправною та підлягає скасуванню, з закриттям справи про адміністративне правопорушення.
Щодо позовних вимог про повернення сплачених коштів у сумі 19003 грн на рахунок Шевченківського ВДВС у місті Харкові на підставі незаконної постанови серії АВ № 00007895 від 11.09.2025 колегія суддів зазначає, що заявлений спір у цій частині стосується правовідносин, що склались між ОСОБА_1 та органом виконавчої служби, який не є відповідачем у справі, у зв`язку з чим такі позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
В аспекті оцінки інших аргументів учасників справи колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, однак його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, пункт 29; рішення від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, пункт 23; рішення від 28.01.2011 (остаточне) у справі «Трофимчук проти України», заява № 4241/03, пункт 54; рішення від 21.01.1999 у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, пункт 26). Хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, але орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36).
Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, решта доводів та аргументів сторін не потребує окремої оцінки суду, оскільки зроблених судом висновків не спростовують.
Згідно з частинами першою, другою статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що Державною службою України з безпеки на транспорті не доведено обставин, що мають значення для справи (притягнення позивача до адміністративної відповідальності), що призвело до неправильного вирішення справи по суті, а отже рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 25.02.2026 по справі №638/25928/25 підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
VІІ. Судові витрати.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з частиною шостою статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
З матеріалів справи встановлено, що позивач сплатив судовий збір за подання адміністративного позову у розмірі 665,60 грн (платіжна інструкція №2.502282783.1 від 23.01.2026), за подання апеляційної скарги – 909,00 грн (платіжна інструкція № 1.558724141.1 від 05.03.2026).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 в справі №543/775/17 вказала, що з огляду на необхідність однакового підходу у визначенні розміру судового збору, який підлягає застосуванню у справах щодо накладення адміністративного стягнення та справляння судового збору, він складає за подання позовної заяви 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що передбачено пунктом 5 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір».
Згідно з підпунктом 2 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду апеляційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами передбачено сплату судового збору у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, але не більше 15 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Статтю 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» визначено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3028,00 гривень.
Отже, за подання позовної заяви про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення підлягає ставка судового збору у розмірі 605,60 грн (3028,00 грн х 0,2), а за подання апеляційної скарги на рішення суду про оскарження вказаної постанови 908,4 грн (3028,00 грн х 0,2 х 150%).
Відповідно до пункту 1 частини першої, частини другої статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.
Таким чином, питання про повернення надмірно сплаченого позивачем судового збору у сумі 60,60 грн (665,60 – 605,60 = 60,00 грн – надміру сплачений судовий збір за подання позовної заяви; 909,00 – 908,40 = 0,60 грн – надміру сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги) може бути вирішено за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір». 
Керуючись статтями 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду міста Харкова від 25.02.2026 по справі № 638/25928/25 скасувати.
Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері безпеки на автомобільному транспорті, зафіксоване в автоматичному режимі серії АВ № 00007895 від 11.09.2025, винесену Державною службою України з безпеки на транспорті щодо ОСОБА_1 .
Закрити провадження у справі за відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 132-1 КУпАП.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Державної служби України з безпеки на транспорті на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 605,60 грн та за подання апеляційної скарги в розмірі 908,40 грн.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню. 

Головуючий суддя 		К.В. Мінаєва	
Судді	   	І.М. Ральченко   В.В. Катунов   	
Повний текст постанови складено 02.04.2026 року