ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
справа №380/17360/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року
Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася з позовом, в якому просить:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в загальній сумі 50 відсотків від усіх видів його грошового забезпечення відповідно до п.6 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»;
- зобов?язати відповідача здійснювати нарахування та виплату позивачу грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця Військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в загальній сумі 50 відсотків від усіх видів його грошового забезпечення відповідно до п.6 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є матір`ю військовослужбовця Військової частини НОМЕР_1 солдата ОСОБА_2 , який з 25.11.2024 року має статус зниклого безвісти. Зазначає, що за змістом п.6 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у разі відсутності особистого розпорядження військовослужбовця, виплата його грошового забезпечення має здійснюватися рівними частинами дружині та батькам, але в загальній сумі не більше 50% від грошового забезпечення. Оскільки позивач є єдиним членом сім`ї першої черги, який звернувся за виплатою (батько дитиною не займався, аліменти не сплачував та тривалий час перебуває за кордоном), вона вважає, що має право на отримання повних 50% грошового забезпечення сина. Однак рішенням комісії Військової частини НОМЕР_1 їй було призначено виплату лише у розмірі 25%. Адвокатський запит щодо обґрунтування такого розрахунку залишився без належної відповіді. Вважаючи таку бездіяльність військової частини щодо ненарахування решти 25% виплат протиправною, позивач звернулася до суду з вимогою зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення у повному обсязі (50%), передбаченому законом для членів сім`ї. Просить позов задовольнити повністю.
У встановлений судом строк від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній заперечує проти позовних вимог. Свою позицію обґрунтовує тим, що з 01.02.2025 року змінено порядок виплат грошового забезпечення військовослужбовців, які зникли безвісти. Згідно з новими правилами, 50% грошового забезпечення розподіляється між членами сім`ї першої черги, а за їх відсутності – 20% між членами другої черги. Решта коштів зберігається у військовій частині до повернення військовослужбовця. Відповідач зазначає, що солдат ОСОБА_2 має двох родичів першого ступеня споріднення: батька ( ОСОБА_3 ) та матір (позивач у справі). Оскільки батько є живим, не позбавлений батьківських прав та не подавав заяви про відмову від виплат, він має право на 25% грошового забезпечення сина. Таким чином, Військова частина НОМЕР_1 здійснює нарахування відповідно до вимог чинного законодавства. З огляду на це, відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.
Ухвалою судді від 01.09.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
Позивач, ОСОБА_1 , є матір?ю ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем та проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , свідоцтва про зміну імені серія НОМЕР_5 .
Відповідно до сповіщення про безвісти зниклого від 07.11.2024 року №803 ІНФОРМАЦІЯ_2 сповістив ОСОБА_1 про те, що її син стрілець-помічник гранатометника 2 механізованого відділення 2 механізованого взводу 2 механізованої роти І механізованого батальйону Військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призваний на військову службу 26.02.2024 року ІНФОРМАЦІЯ_3 , при захисті Батьківщини зник безвісти 25.11.2024 року, виявивши мужність у районі н.п.Оріхово-Василівка Донецької області.
15.12.2024 року, за фактом зникнення безвісти ОСОБА_4 , Деснянським управлінням поліції Головного управління національної поліції у м.Києві було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12024100030003240. Попередня правова кваліфікація – ч.1 ст.115 Кримінального кодексу України.
Враховуючи наведене, позивачу було призначено виплату грошового забезпечення, належного зниклому безвісти військовослужбовцю Військової частини НОМЕР_1 , солдату ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 100%.
25.07.2025 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом стосовно порядку нарахування та виплати грошового забезпечення, належного зниклому безвісти військовослужбовцю ОСОБА_4 .
Листом Військової частини НОМЕР_1 від 01.08.2025 року, адресованим у відповідь на адвокатський запит, повідомлено, що у зв?язку із змінами в законодавстві, згідно протоколу №211/3 засідання комісії для прийняття рішення стосовно здійснення виплат родичам загиблих, полонених і зниклих безвісти та наказу командира Військової частини НОМЕР_1 №665-АД від 09.04.2025 року ОСОБА_1 погоджено виплату 25% від усіх видів грошового забезпечення ОСОБА_2 . Батько за кордоном, заяву не писав.
Уважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.
Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.
Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їхнього соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям і членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон №2011-XII; у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст.1-2 цього Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України (ст.2 Закону №2011-XII).
Згідно з п.1 ст.9 Закону №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Приписами п.4 ст.9 Закону №2011-ХІІ встановлено, що грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до п.6 ст.9 Закону №2011-ХІІ (в редакції, яка діяла станом на момент визнання військовослужбовця безвісно відсутнім), за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини.
Водночас Законом України від 08.10.2024 року №3995-ІХ «Про внесення зміни до пункту 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» щодо грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх» п.6 ст.9 Закону №2011-ХІІ, який уведено в дію з 01.02.2025 року, викладено в такій редакції:
За військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або зниклими безвісти, зберігається виплата грошового забезпечення.
Військовослужбовець має право скласти у письмовій довільній формі особисте розпорядження на випадок захоплення його в полон або заручником, інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти про виплату належного йому грошового забезпечення особі (особам) за його вибором, визначивши розмір частки таких осіб у відсотках (далі - особисте розпорядження на випадок полону).
Порядок підтвердження справжності підпису військовослужбовця на особистому розпорядженні на випадок полону, оформлення та зберігання такого розпорядження та його скасування здійснюються у порядку, передбаченому пунктом 4 статті 16 цього Закону.
У разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону грошове забезпечення виплачується дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовця аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови що ці права не були поновлені). Таким особам рівними частками виплачується частина грошового забезпечення, що в загальній сумі не перевищує 50 відсотків грошового забезпечення, визначеного після здійснення встановлених законом відрахувань.
Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або зниклих безвісти затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 року №884 (далі – Порядок №884)
Разом з тим, відповідно до абз.8 п.6 ст.9 Закону №2011-ХІІ вказаний Порядок викладено у новій редакції.
Згідно з п.3 цього Порядку, виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає заяву про виплату та додані до неї документи і приймає рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам або про відмову у виплаті грошового забезпечення (п.4 Порядку №884).
Відповідно до п.5 Порядку №884, виплата визначеним особам грошового забезпечення здійснюється щомісяця на підставі наказів командирів (начальників, керівників) військових частин (установ, організацій) щодо, зокрема: військовослужбовців, зниклих безвісти, - до дня набрання законної сили рішенням суду про визнання їх безвісно відсутніми або дати складення актового запису про смерть включно.
В усіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовців із списків особового складу військової частини (установи, організації).
Належне до виплати грошове забезпечення зберігається за визначеними особами в розмірах частки, встановленої відповідно до абзаців другого - четвертого пункту 6 цього Порядку, але не більше ніж до дня, визначеного в абзацах другому і третьому цього пункту.
Збереження належного, але не виплаченого, грошового забезпечення за військовослужбовцями (визначеними особами) здійснюється військовою частиною (установою, організацією) за місцем перебування військовослужбовців на грошовому забезпеченні шляхом зарахування сум грошового забезпечення на депозитні рахунки в органах Казначейства. У разі збереження сум грошового забезпечення понад три роки і більше такі суми сплаті до відповідних бюджетів не підлягають.
Згідно з п.6 Порядку №884, виплата грошового забезпечення здійснюється: у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені).
У разі неподання визначеними особами заяв про виплату належне не виплачене грошове забезпечення визначеним особам та військовослужбовцям: виплачується військовослужбовцям з дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах; включається до складу спадщини з дати складення актового запису про смерть.
З аналізу наведених норм права та встановлених обставин справи суд дійшов наступних висновків.
Ключовим питанням даного спору є правомірність розподілу 50-відсоткової частки грошового забезпечення зниклого безвісти військовослужбовця між членами сім`ї першої черги (батьками) за умови, що заяву про виплату подав лише один із них.
Як видно з матеріалів справи, військовослужбовець солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зник безвісти 25.11.2024 року у районі н.п.Оріхово-Василівка Донецької області під час виконання обов`язків військової служби під час захисту Батьківщини. При цьому, судом встановлено та й не заперечується сторонами, що солдат ОСОБА_2 особистого розпорядження на випадок полону або зникнення безвісти не складав. Відтак, відповідно до абз.4 п.6 ст.9 Закону №2011-XII та п.6 Порядку №884, право на отримання грошового забезпечення мають його батьки – позивач ОСОБА_1 та батько ОСОБА_3 .
Вирішуючи спір щодо розміру виплати позивачу з 01.02.2025 року, суд враховує, що прийняття Закону №3995-ІХ було зумовлено необхідністю вдосконалення механізму соціального захисту. Згідно з пояснювальною запискою до законопроєкту, попередня норма, яка передбачала виплату 100% забезпечення родичам, визнана неефективною, оскільки залишала самого військовослужбовця без фінансових ресурсів після повернення з полону або зникнення.
Нова редакція закону запроваджує принцип депонування: 50 відсотків грошового забезпечення розподіляється між найближчими родичами, а решта 50 відсотків зберігається (депонується) на спеціальних рахунках військової частини в органах Казначейства. Це є гарантованим зобов`язанням держави перед військовослужбовцем щодо збереження його коштів для забезпечення гідного рівня життя після повернення.
Суд наголошує, що Закон №3995-ІХ від 08.10.2024 року є чинним, не визнаний неконституційним, а отже, обов`язковим до виконання. До того ж, вказані зміни не звужують зміст та обсяг прав і свобод позивача – матері зниклого безвісти військовослужбовця, а лише змінюють механізм реалізації права на соціальне забезпечення з урахуванням інтересів самого військовослужбовця та принципу соціальної справедливості.
Щодо батька зниклого військовослужбовця, суд зауважує, суд зауважує, що він законом віднесений до кола осіб, які мають право на виплату. Відсутність його заяви про виплату не означає автоматичного переходу його частки до іншого члена сім`ї. Згідно з Порядком №884, належні суми грошового забезпечення, щодо яких особи не звернулися із заявою, не підлягають перерозподілу між іншими заявниками, а мають бути задепоновані. Ці кошти або будуть виплачені військовослужбовцю після його звільнення (повернення), або включаться до складу спадщини у разі підтвердження його смерті.
Відтак, оскільки нові норми Закону №2011-XII та Порядку №884 введені в дію з 01.02.2025 року, нарахування позивачу виплати у розмірі 25% (що становить половину від передбаченого законом 50-відсоткового ліміту для обох батьків) є правомірним та здійснюється на підставі чинного законодавства.
Щодо аргументів позивача про те, що вона має право на отримання повних 50% грошового забезпечення, оскільки є єдиною особою, яка звернулася із заявою, суд зазначає наступне.
Законодавець у новій редакції п.6 ст.9 Закону №2011-XII чітко визначив коло осіб, які мають право на виплату, та встановив принцип рівності часток. Той факт, що батько військовослужбовця ( ОСОБА_3 ) на даний час не звернувся з відповідною заявою, не позбавляє його статусу особи, яка має право на таку виплату згідно із законом, оскільки він не позбавлений батьківських прав та не отримує аліменти від сина.
Відповідно до абз.7 п.5 Порядку №884, належне до виплати грошове забезпечення зберігається за визначеними особами в розмірах встановленої частки. Більше того, як слідує зі змісту цього Порядку, не виплачене через неподання заяви грошове забезпечення зараховується на депозитні рахунки в органах Казначейства і зберігається там до повернення військовослужбовця або включення до складу спадщини.
Таким чином, законодавство передбачає «бронювання» частки за кожним із батьків незалежно від факту подання заяви іншим із них. Військова частина не має правових підстав перерозподіляти частку одного з батьків (25%) на користь іншого (збільшуючи її до 50%), оскільки це порушило б майнові права іншого члена сім`ї, які гарантовані законом і підлягають збереженню на спеціальних рахунках.
Твердження позивача про те, що батько не займався дитиною та перебуває за кордоном, не є правовою підставою для позбавлення його права на частку грошового забезпечення в розумінні Закону №2011-XII, оскільки єдиними законодавчими обмеженнями для батьків є позбавлення батьківських прав або отримання аліментів від військовослужбовця, чого в даній справі судом не встановлено.
З огляду на викладене, дії відповідача щодо призначення позивачу виплати у розмірі 25% грошового забезпечення (як 1/2 від загального ліміту у 50%, що припадає на обох батьків) відповідають вимогам чинного законодавства. Решта 25% мають зберігатися у встановленому законом порядку на випадок звернення батька або повернення військовослужбовця.
За таких обставин, суд приходить висновку, що відповідачем, Військовою частиною НОМЕР_1 , у межах спірних правовідносин не було вчинено протиправних дій (бедіяльності), а тому його поведінка не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача.
Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, сторонами у заявах по суті справи не зазначено та з матеріалів справи не встановлено.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд дійшов висновку, що докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог.
А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії – слід відмовити.
Щодо судового збору, то відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.
Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.