ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження 07.04.26№ 22-ц/803/3330/26 Справа № 183/6245/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Парфьонов Д.О. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Сіверськодонецька міська військова адміністрація Сіверськодонецького району Луганської області,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в м. Дніпро справу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2025року, головуючий у суді першої інстанції Парфьонов Д.О. 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2025року ОСОБА_1 подав в суд позов проти Сіверськодонецької міської військової адміністрації Сіверськодонецького району Луганської області з вимогою про визнання за ним права власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 145,2кв.м, житловою площею 93,5кв.м, у зв`язку з втратою документа, який засвідчує право власності.
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що він є власником зазначеної квартири, проте оригінал свідоцтва про право власності на житло втрачений ним при переїзді з Луганської області. Інформація щодо спірного об`єкту нерухомого майна зберігалась в архіві БТІ на паперових носіях, але такі архівні документи на підконтрольну Україні територію не вивезені.
Вказував, що звернувшись до Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно з метою реєстрації права власності на квартиру позивач отримав рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій з тих підстав, що у заявника відсутні правовстановлюючі документи на квартиру, а відомості про реєстрацію нерухомого майна до 2013року від органів БТІ отримати неможливо у зв`язку з тимчасовою окупацією території їх розташування та відсутністю доступу до архівів, які не були евакуйовані на підконтрольну Україні територію. 
Позивач зазначав, що втрата правовстановлюючого документу унеможливлює для позивача внесення відомостей про право власності на квартиру до Державного реєстру прав на нерухоме майно. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Заочним рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2025року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що надані суду докази, самі по собі, так і у сукупності, не підтверджують того, що на момент розгляду справи позивач є власником спірного майна, набув у минулому право власності і не відчужив його до розгляду справи судом. Надані докази не містять відомостей про правові підстави набуття такого права позивачем, та вимоги позивача про його право власності на квартиру ґрунтуються на припущеннях.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
28 грудня 2025року ОСОБА_1 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою системи “Електронний суд” апеляційну скаргу на заочне рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2025року.
В апеляційній скарзі висловив вимогу про скасування рішення та просив задовольнити його позов в повному обсязі.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, та судом порушено норми матеріального права.
Стверджував, що він надав до суду першої інстанції разом з позовною заявою всі наявні у нього на момент звернення документи, в тому числі копію технічного паспорта на квартиру.
Крім того, зазначав, що перед поданням апеляційної скарги члени сім`ї надали йому попередній технічний паспорт на квартиру від 04 жовтня 1996року та він отримав майнові декларації за 2021 та за 2024роки, що подавались ним до податкової служби, в яких йшлося про його право власності на спірне нерухоме майно, та які позивач просить врахувати під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав. 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 09 лютого 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 березня 2026року справу призначено до судового розгляду на 1130год 07 квітня 2026року. 
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа та про отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
Позивач ОСОБА_1 є громадянином України та згідно з відмітками у виданому на його ім`я паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 з 08 серпня 2012року мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 , а з 21 серпня 2018року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 /а.с.7-9/.
Згідно з копією технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 , виготовленому станом на 26 вересня 2011року, реєстровий №870, виготовленого Комунальним підприємством “Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації”, вказана квартира розташована на 4 поверсі 10-поверхового будинку та складається з 5 кімнат житловою площею 93,5кв.м., побутової кімнати, вбиральні, ванної кімнати, коридору, обладнана балконами, загальна площа квартири 145,2кв.м. Власником квартири у технічному паспорті вказаний ОСОБА_1 /а.с.12-15/.
На запит ОСОБА_1 Комунальним підприємством “Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації” було надано відповідь №240 від 28 травня 2025року, в якій зазначено, що інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сіверськодонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства “Сєвєродонецьке БТІ” на паперових носіях. Оскільки архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були, а територія Сіверськодонецької міської територіальної громади є тимчасово окупованою російською федерацією, надати інформацію щодо зареєстрованих до 01 січня 2013року прав власності, що зберігаються в архівних справах, не вбачається можливим /а.с.11/.
Рішенням про відмову в проведенні реєстраційних дій №79304587 від 06 червня 2025 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Сидоренко Я.Г. Яготинської міської ради Київської області, розглянувши заяву від 03 червня 2025року за реєстраційним номером 67260926 встановлено наявність обставин, які є підставою для відмови в проведенні реєстраційних дій: подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а саме у заявника відсутні правовстановлюючі документи на об`єкт нерухомого майна, відомості про реєстрацію до 2013року від органів БТІ отримати неможливо, так як територія тимчасово окупована, архіви не вивезені /а.с.16/.
На підтвердження позовних вимог позивач також долучив до позовної заяви: 
- копію листа Сєвєродонецької міської ради від 02 серпня 2006року №1601, адресованого ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , яким дозволено відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, влаштування індивідуального автономного опалення після узгодження проекту з теплопостачальною організацією КП «СТКЕ», управлінням «Сєвєродонецькмежрайгаз», міськСЕС, КПЖ «Евріка» /а.с. 17/;
- копію акту про результати перевірки від 19 жовтня 2011року, складеного контролером ТОВ «Таун Сервіс» в присутності абонента, що мешкає за адресою: Гвардійський проспект 048-050, в особі Лободи В.О., щодо перевірки відводу гарячої води /а.с.18/;
- копію акту виконаних робіт від 26 вересня 2011року, виконаних КП “Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації” на замовлення ОСОБА_1 щодо підготовки технічної документації за адресою об`єкту АДРЕСА_1 /а.с.19/;
- копію акту про відключення квартири від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання від 10 жовтня 2011року, складеного та підписаного головою правління ОСББ «Гвардійський, 48», представником монтажної організації ВКПП «Термо-Златополь», представником виконавця послуг з ЦО і ГВП ТОВ «Сєвєродонецьктепло», представником виконавця послуг холодного водопостачання ТОВ «Таун Сервіс» та власником, наймачем (орендарем) квартири або уповноваженою ним особою ОСОБА_1 , щодо вищезазначеної квартири /а.с.20-21/;
- копію технічних умов від 02 вересня 2011року №788 на проектування (реконструкцію) системи газопостачання квартири АДРЕСА_4 , виданих Філією ПАТ по газопостачанню та газифікації «Луганськгаз» Сєвєродонецькогого міжрайонного управління експлуатації по експлуатації газового господарства Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» /а.с.22-23/.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що висновки суду про право власності позивача на квартиру не можуть ґрунтуватись на припущеннях, проте надані суду докази не підтверджують, що позивач є власником спірного майна та не підтверджують правову підставу набуття такого майна. 
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Предметом спору у справі, що переглядається, є визнання за позивачем права власності на квартиру. 
Визначальним для правильного вирішення даної справи є питання про те, чи подав позивач суду достатньо доказів для підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення позовних вимог.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Кожен має право на житло і держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати, придбати у власність або взяти в оренду (стаття 47 Конституції України).
У частині першій статті 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно зі статтею 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (стаття 386 ЦК України).
Встановлено, що Сєвєродонецька міська територіальна громада відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказ Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025року № 376, зареєстрованого в Міністерстві
юстиції України 11 березня 2025року за № 380/43786, відноситься до тимчасово окупованих російською федерацією територій України, дата початку тимчасової окупації 25 червня 2022року.
Тому, відновити або отримати дублікат виданого на цій території правовстановлюючого документа на нерухоме майно на теперішній час неможливо. 
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01 липня 2004року речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
До 01 січня 2013року реєстрація права власності на майно проводилася реєстраторами бюро технічної інвентаризації, зокрема, на підставі Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерство юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002року, який втратив чинність у зв`язку із прийняттям Наказу Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14 грудня 2012року «Про затвердження Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна».
Відтак, розпорядником інформації та документів щодо державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що здійснювалась на паперових носіях, є відповідне бюро технічної інвентаризації.
Починаючи з 01 січня 2013року державна реєстрація прав проводиться за відповідною заявою особи на підставі документів, що підтверджують набуття особою або перебування у її власності певного нерухомого майна.
Абзацом першим пункту 3 частини третьої статті 10 Закону №1952-IV передбачено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.
Тож, Закон зобов`язує державного реєстратора отримувати саме від бюро технічної інвентаризації, як організації, яка відповідно до законодавства проводила оформлення та/або реєстрацію прав на об`єкти нерухомого майна, що розташовані на земельних ділянках, відомості, що необхідні для проведення державної реєстрації прав.
Проте, як вбачається з наданої Комунальним підприємством “Сєвєродонецьке бюро технічної інвентаризації” відповіді, отримати інформацію щодо об`єктів нерухомого майна по Сіверськодонецькій міській територіальній громаді неможливо, оскільки вона зберігалась в архіві комунального підприємства “Сєвєродонецьке БТІ” на паперових носіях, але архівні документи БТІ на підконтрольну Україні територію вивезені не були.
Пунктом 4 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VII від 15 квітня 2014року передбачено, що за фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Позивачами у позовах про визнання права власності на підставі статті 392 ЦК України є особи, які вже є власниками.
Тож, вірними є висновки суду першої інстанції про те, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.
Однак, позивачем у позовній заяві взагалі не було вказано правову підставу набуття ним права власності на спірну квартиру, дату набуття такого права та реквізити правовстановлюючого документу, на підставі якого право власності було ним набуто.
Подані суду першої інстанції докази також не мають жодної інформації про підстави набуття позивачем права власності на спірну квартиру.
Надані позивачем технічний паспорт на квартиру та документи, пов`язані з відключенням квартири від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання не є беззаперечними доказами, на підставі яких суд може встановити факт того, що позивач є власником спірної квартири.
Такі документи не підтверджують набуття позивачем, а також перебування у його власності квартири АДРЕСА_4 .
Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що технічний паспорт підтверджує технічні характеристики об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього, місцезнаходження, склад, план та опис об`єкта. Проте, такий документ не підтверджує право власності на об`єкт нерухомого майна, правові підстави та обставини його набуття.
Не підтверджують вищевказаних обставин і надані позивачем документи щодо відключення квартири від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання.
Більш того, вказані документи датовані періодом 2006-2011 років, а тому вочевидь не свідчать про наявність у позивача права власності на спірну квартиру на момент звернення до суду з даним позовом про визнання права власності на нерухоме майно. 
Тож, належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів того, що позивачем набуто право власності на спірну квартиру у встановленому законодавством України порядку, суду не надано.
Частина перша статті 76 ЦПК України доказами визначає будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (частина перша, друга статті 77 ЦПК України). 
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. 
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття 78 ЦПК України). 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір та доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення заявника від обов`язку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях.
Наданих доказів недостатньо для підтвердження раніше набутого на законних підставах та наявного у позивача права власності на квартиру АДРЕСА_4 та відповідно для можливості у суду визнати за позивачем право власності на цю квартиру.
Тож, встановивши фактичні обставини у справі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з його недоведеністю.
Звертаючись до суду з апеляційної скаргою, скаржник на підтвердження позовних вимог просив долучити до матеріалів справи та врахувати під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції копію технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності громадянина ОСОБА_1 від 04 жовтня 1996року та податкові декларації про майновий стан і доходи ОСОБА_1 за 2021 і 2024рік, в яких у розділі VIII “Відомості про власне нерухоме (рухоме) майно та/або майно, яке надається в оренду (суборенду)”, серед переліку майна зокрема зазначено нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .
Проте, такі докази також не підтверджують набуття позивачем права власності на квартиру, дату та правову підставу її набуття. Зазначення позивачем спірної квартири у розділі VIII податкових декларацій про майновий стан не свідчить, що позивач є саме власником спірної квартири, оскільки у цьому розділі декларації зазначаються не лише об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності декларанта, а і об`єкти нерухомого (рухомого) майна, яке надається в оренду (суборенду). Щодо технічного паспорта на квартиру, то як вже було зазначено вище, такий документ визначає та підтверджує лише технічні характеристики нерухомого майна, проте не підтверджує право власності особи на нього та законність підстав його набуття. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у оскаржуваному судовому рішенні, вони зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судом.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Заочне рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2025року - залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 07 квітня 2026року.

Судді: