Справа № 461/5168/25 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є. 
Провадження № 22-ц/811/3439/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – представника відповідача ОСОБА_1 , представника позивача – адвоката Давидова О. А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про зобов`язання надати дозвіл на переоформлення договору найму жилого приміщення, визнання основним квартиронаймачем,
ВСТАНОВИВ:
у червні 2025 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради (далі – Галицька РА ЛМР) про зобов`язання надати дозвіл на переоформлення договору найму жилого приміщення, визнання основним квартиронаймачем.
Позов мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 була надана громадянину ОСОБА_3 на підставі ордеру № 0406 від 3 лютого 1967 року, виданого Львівською міською радою (далі – Львівська МР). ОСОБА_3 був батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які були зареєстровані у спірній квартирі. Позивач зазначає, що у зв`язку із смертю ОСОБА_3 договір найму так і не був переоформлений на ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , як членів сім`ї наймача. У подальшому ОСОБА_2 продовжував постійно проживати разом із братом ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 загинув під час виконання обов`язків із здійснення захисту Батьківщини, виконуючи бойове завдання на Сумщині. 30 квітня 2025 року позивач звернувся із заявою до Галицької РА ЛМР про надання дозволу на переоформлення договору найму житлового приміщення та надав відповідний пакет документів згідно з переліком. Листом Галицької РА ЛМР від 8 травня 2025 року у зв`язку з відомостями Реєстру Львівської міської територіальної громади про відсутність реєстрації осіб, в тому числі заявника, за вказаною адресою, було відмовлено у розгляді звернення та повернуто документи. ОСОБА_2 також звернувся про реєстрацію місця проживання до Львівського комунального підприємства «Старий Львів» (далі – ЛКП «Старий Львів»), однак листом від 28 травня 2025 року йому було відмовлено з пропозицією звернутись з цього приводу до суду. На думку позивача, відмова у переоформлені договору найму житлового приміщення, шляхом укладення його з ОСОБА_2 , як новим наймачем, свідчить про заперечення його права користування квартирою АДРЕСА_1 , у якій на законних підставах тривалий час проживав і проживає, та порушує право на житло.
Враховуючи наведене, просив суд зобов`язати Галицьку РА ЛМР надати дозвіл на переоформлення договору найму жилого приміщення – квартири АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_2 основним квартиронаймачем цього жилого приміщення.
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Зобов`язано Галицьку РА ЛМР надати дозвіл на переоформлення договору найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , визнавши ОСОБА_2 основним квартиронаймачем жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнуто з Галицької РА ЛМР на користь ОСОБА_2 1 211 грн 20 коп. витрат на оплату судового збору.
Рішення суду оскаржила Галицька РА ЛМР, подавши у жовтні 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що з долучених до позовної заяви документів убачається, що ОСОБА_2 належить на праві приватної власності
квартира АДРЕСА_3 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 15 вересня 2006 року державним нотаріусом Третьої Львівської державної нотаріальної контори, зареєстроване в реєстрі за № 3- 1458. 20 червня 2025 року Галицькою РА ЛМР подано до Галицького районного суду м. Львова позовну заяву про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 . Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.06.2025 року відкрито провадження у вищезазначеній справі. 31 липня 2025 року Галицькою РА ЛМР подано до Галицького районного суду м. Львова клопотання про об`єднання цих справ в одне провадження. Сторона відповідача не заперечила щодо задоволення вказаного клопотання, однак, суд першої інстанції відмовив в задоволенні такого. Наголошують на тому, що 23 липня 2025 року представником позивача в судовому засіданні було заявлено клопотання про залучення третьої особи у справі - Львівської МР. Суд у задоволенні цього клопотання також відмовив. На думку заявника, незалучення Львівської МР до участі у справі є незаконним, оскільки основний квартиронаймач не приватизував квартиру АДРЕСА_4 , тому така квартира залишається в державному житловому фонді. Звертають увагу й на те, що позовною вимогою було зобов`язати Галицьку РА ЛМР надати дозвіл на переоформлення договору найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 , визнавши ОСОБА_2 основним квартиронаймачем цього жилого приміщення. Проте, суд не тільки задовольнив вказану позовну вимогу, а й визнав за ОСОБА_2 право користування цим житловим приміщенням, хоча вказаної позовної вимоги позивач не заявляв. У разі задоволення позовної вимоги про зобов`язання Галицької РА ЛМР укласти з позивачем договір найму жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 без подання повного пакету документів призведе до порушення рішення Львівської МР № 127 від 10 лютого 2023 року «Про затвердження інформаційних карток адміністративних послуг, суб`єктами надання яких є районні адміністрації» та перевищення меж повноважень районною адміністрацією.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення осіб, які з`явились до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була надана громадянину ОСОБА_3 на підставі ордеру № 0406 від 3 лютого 1967 року, виданого Львівською МР, що стверджується листом ЛКП «Старий Львів» від 28 квітня 2025 року № 212. Також наведене підтверджується наданою представником позивача у судовому засіданні копією договором найму жилого приміщення у будинках місцевих Рад депутатів трудящих, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій Української РСР.
ОСОБА_3 був батьком ОСОБА_2 та ОСОБА_4 
ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , як члени сім`ї наймача, були зареєстровані у спірній квартирі, що підтверджується відмітками у паспорті.
ОСОБА_2 після смерті свого діда ОСОБА_6 успадкував квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , згідно із заповітом від 8 липня 1997 року та свідоцтвом про право на спадщину, у якій зареєстрував місце свого проживання. Але продовжував проживати разом з братом ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 .
У зв`язку із смертю ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , договір найму так і не був переоформлений на ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , як членів сім`ї наймача.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 загинув під час виконання обов`язків із здійснення захисту Батьківщини, виконуючи бойове завдання на Сумщині.
ОСОБА_2 30 квітня 2025 року звернувся із заявою до Галицької РА ЛМР про надання дозволу на переоформлення договору найму житлового приміщення.
Листом Галицької РА ЛМР від 8 травня 2025 року у зв`язку з відомостями Реєстру Львівської міської територіальної громади про відсутність реєстрації осіб, в тому числі заявника, за вказаною адресою, було відмовлено у розгляді звернення та повернуто документи.
Відповідно до листа від 28 травня 2025 року ЛКП «Старий Львів» відмовило ОСОБА_2 у видачі акту про проживання останнього за адресою: АДРЕСА_2 .
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що хоча ОСОБА_2 і не має зареєстрованого місця проживання у спірній квартирі, проте він туди вселився на законних підставах, як член сім`ї колишнього квартиронаймача, та продовжує в ній проживати після смерті останнього і до сьогоднішнього часу. Тобто, він на даний час є основним наймачем цієї квартири, а відтак має законне право на користування нею. Оскільки із суті позовної заяви убачається, що позивач просить визнати за ним право користування спірним житловим приміщенням, проте таких позовних вимог не заявляв, суд у відповідності до вимог статті 16 ЦК України, з урахуванням встановлених судом обставин, вважав доведеним факт постійного проживання ОСОБА_2 за адресою спірної квартири, а тому вважав за потрібне визнати за позивачем право користування цим житловим приміщенням. Зважаючи на те, що ОСОБА_2 звертався до Галицької РА ЛМР щодо надання дозволу на переоформлення договору найму спірного жилого приміщення, за фактом розгляду якого йому необґрунтовано було відмовлено, суд дійшов висновку, що також необхідно зобов`язати відповідача надати дозвіл на переоформлення договору найму цього жилого приміщення, визнавши ОСОБА_2 основним квартиронаймачем такого.
Проте з такими висновками суду колегія суддів погодитись не може, виходячи з такого.
Відтак, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Проте, дане право не є абсолютним і може бути обмежено. Так, виходячи з принципів викладених в статті 29 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року в сфері стандартів прав людини, згідно із якими кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (є пропорційним). Отже, обмеження прав людини не буде становити порушення, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає меті забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших, і до того ж забезпечує справедливі вимоги моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.
Частиною четвертою статті 9 ЖК України (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд) (частина перша статті 5 ЖК України).
Відповідно до статті 15 ЖК України до компетенції виконавчих комітетів районних, містких, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством, на території району, міста, району в місті, зокрема, належить: здійснення державного контролю за використанням і схоронністю житлового фонду (частина перша статті 30); облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов (частина перша статті 36); надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради (стаття 51) та у будинках відомчого житлового фонду (стаття 52); видача ордера на жилі приміщення (частина перша статті 58, частина перша статті 122, частина друга статті 141).
У частині першій статті 58 ЖК України передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Згідно зі статтею 59 ЖК України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.
До договору найму житла, крім найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом (частина третя статті 810 ЦК України).
Частинами першою та другою статті 61 ЖК України закріплено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Згідно з положеннями статті 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Відповідно до частин першої, другої статті 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність реєстрації сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Аналогічні правові висновки викладено, зокрема, у змісті постанов Верховного Суду від 12 червня 2020 року в справі № 755/16392/17 та від 15 квітня 2020 року в справі № 466/5057/17.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року в справі № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (частина друга статті 65 ЖК України).
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, у розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають у квартирі разом з наймачем.
При цьому на вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей не потрібно письмової згоди всіх членів сім`ї, які проживають разом з наймачем.
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні, й інші обставини справи, що мають значення для справи, зокрема, чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Частиною другою статті 107 ЖК України визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо із жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою.
Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Кабінетом Міністрів України і Українською республіканською радою професійних спілок (стаття 60 ЖК України).
Правила регулюють облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, призначених для постійного проживання.
У пунктах 64, 66 Правил передбачено, що громадяни (в тому числі тимчасово відсутні), відносно яких прийнято рішення про надання жилого приміщення, дають письмове зобов`язання про звільнення займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи в будинку житлово-будівельного кооперативу (за винятком тих, кому жиле приміщення належить на праві приватної власності). У надане жиле приміщення переселяються члени сім`ї, які включені в ордер і дали письмове зобов`язання про переселення в це приміщення.
При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання (пункт 72 Правил).
Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частинами першою, другою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до частини другої статті 2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - реєстрації місця проживання (прописки) позивача у квартирі АДРЕСА_3 ) реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження. Цей Закон набрав чинності 15 січня 2004 року, проте, згідно з частиною другою статті 16 цього Закону місце проживання особи, яке на день набрання чинності цим Законом підтверджувалося пропискою або було відповідно зареєстроване, вважається зареєстрованим. Якщо особою була подана заява про зміну місця проживання до набрання чинності цим Законом, реєстрація місця проживання здійснюється за правилами, які діяли на момент прийняття цього Закону.
У частині четвертій статті 1 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» декларування місця проживання, реєстрація місця проживання (перебування) особи не є підставою для набуття такою особою права володіння, користування чи розпорядження житлом (у тому числі не є підставою для вселення чи визнання за особою права на проживання та/або права користування житлом), про проживання в якому особа повідомила.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00).
У пункті 36 вказаного рішення Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (справа «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року в справі №200/17337/17).
Аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні (див. постанови Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19, від 06 жовтня 2021 року в справі № 646/660/19, від 18 травня 2022 року в справі № 463/2277/20-ц).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем (див. постанови Верховного Суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 та від 28 серпня 2023 року в справі № 199/736/22).
Для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК України іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача» (див. постанову Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц).
Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106 ЖК України, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення (див. постанову Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 686/15695/15-ц).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Важливим є те, що в справах цієї категорії на позивача покладається обов`язок довести наявність обставин, які підтверджують його право на користування жилим приміщенням, про що він повинен надати докази. При цьому відповідач має зустрічний обов`язок довести ті обставини, які становлять основу його заперечень і спростовують такі обставини.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У справі, що переглядається встановлено, що позивач з вересня 1985 року мав зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , а з грудня 2003 року має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_5 , у зв`язку із набуттям ним цієї квартири у власність у порядку спадкування, і зберігає право власності та право користування цієї квартирою на даний час.
При цьому мотиви суду першої інстанції про те, що сама по собі відсутність факту реєстрації позивача за адресою спірної квартири не свідчить про те, що такий у ній фактично не проживав, колегія суддів вважає необґрунтованими, з урахуванням недоведеності такого проживання належними та допустимими доказами.
З матеріалів справи убачається, що у спірній квартирі були зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , а з останнім був укладений договір найму цієї квартири, за переоформленням якого після його смерті у 2011 році, ні позивач, ані його брат (до своєї загибелі у жовтні 2024 року) до компетентного органу не зверталися, як і не переоформили договорів на своє ім`я щодо житлово-комунальних послуг, які надаються відповідними організаціями за цією адресою.
У змісті постанови від 29 вересня 2021 року в справі № 759/9229/19 Верховний Суд зазначив, що належними та допустимими доказами для встановлення факту спільного проживання є, зокрема, докази ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, наявність взаємних прав та обов`язків, інших обставин, які засвідчують реальність спільного проживання.
У цьому зв`язку, колегія суддів такого враховує, що спірна квартира є однокімнатною, загальною площею 23, 5 кв. м., житлова площа 12, 3 кв. м., що на думку суду, виключає можливість одночасного проживання в одній кімнаті трьох осіб однієї статі.
Щодо сплати позивачем комунальних платежів, колегія суддів критично оцінює такі докази, адже ці оплата здійснювались хоча і позивачем, проте фактичним платником в таких вказано ОСОБА_3 , а період оплати охоплює період з липня 2023 року по червень 2025 року, а не з часу смерті ОСОБА_3 , яка мала місце в січні 2011 року.
Також матеріали справи не місять належних та допустимих доказів фактичного проживання позивача за спірною адресою, зокрема, довідки про фактичне місце проживання, виданої компетентним органом місцевого самоврядування.
Не підтверджується цей факт, поза розумним сумнівом, показами свідків, допитаних судом першої інстанції.
Колегія суддів враховує і те, що житлові права позивача у даній справі не порушені, адже такий має у власності інше житло, де зареєстрований і яким користується на даний час.
Таким чином, встановивши, що доказів на підтвердження пред`явленого позову, зокрема, на підтвердження того, що позивач на даний час є основним наймачем спірного приміщення, втратив постійне місце проживання (право користування) у житловому приміщенні в якому зареєстрований, матеріали справи не містять, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, як помилково вважав суд першої інстанції.
Такий підхід є сталим в практиці Верховного Суду (див., наприклад, постанови від 13 березня 2024 року в справі № 210/4155/21 та від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19).
Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.
Також колегія визнає такими, що знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду доводи скарги про те, що суд задовольнив позовні вимоги, які не були заявлені позивачем, а відтак порушив один із основних принци цивільного судочинства – диспозитивність, проте з огляду на те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, колегія суддів не убачає підстав для більш детального аналізу цих доводів. У цьому зв`язку не підлягають аналізу доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм процесуального права, зокрема, щодо необ`єднання цієї справи зі справою про виселення позивача та не залучення до участі у справі третьої особи – Львівської МР, оскільки такі не впливають на висновки щодо вирішення спору по суті позовних вимог.
Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове про відому в задоволенні позову.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Згідно зі частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь Галицької РА ЛМР підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 816 грн 80 коп., сплачений за подання апеляційної скарги.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 15 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про зобов`язання надати дозвіл на переоформлення договору найму жилого приміщення, визнання основним квартиронаймачем – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради судовий збір в розмірі 1 816 грн 80 коп., сплачений за подання апеляційної скарги.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Головуючий        С.М. Копняк
Судді:         С.М. Бойко
А.В. Ніткевич