ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 235/1067/24
провадження № 61-13823св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

судді-доповідача - Сердюка В. В.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Ситнік О. М., Фаловської І. М., 

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області, 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дунь Віталій Валерійович, на заочне рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2024 року у складі судді Назаренко Г. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Остапенко В. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до
ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, -орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивачка вказувала, що з кінця 2012 року відповідач припинив спілкування зі своїми дітьми, не цікавиться ними, матеріально не підтримує та не бере участі в їхньому вихованні. 

Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька у справі № 2/259/691/13 з відповідача на дітей стягнуто аліменти. 08 квітня 2013 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання рішення суду. 30 квітня 2014 року державним виконавцем звернено стягнення на майно боржника. Надалі державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з окупацією м. Донецька. Відповідач ухиляється від виконання обов`язків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей. За інформацією позивачки відповідач у 2013 році виїхав на постійне місце проживання до російської федерації, життям дітей не цікавиться взагалі, матеріально їх не підтримує.

У 2019 році дочка ОСОБА_5 через соціальну мережу «Однокласники» знайшла сторінку свого батька, зв`язалася з ним, на що відповідач повідомив, що вже тривалий час проживає в російській федерації, і що в нього інша сім`я. Спілкування з дочкою ніяким чином не вплинуло на відповідача, матеріальної допомоги він не запропонував, життям дітей не зацікавився, спілкування з дітьми на цьому припинилося.

Також за інформацією із соціальної мережі «Вконтакті» відповідач розмістив на своїй сторінці свої фотографії зі зброєю та у військовому форменому одязі збройних сил рф, датовані 2022-2023 роками. 

Позивачка є офіцером Збройних Сил України (далі - ЗСУ), бере безпосередню участь у бойових діях, разом з дітьми є внутрішньо переміщеною особою, проживають 
у м. Коростишів Житомирської області.

Позбавлення батьківських прав, на думку позивачки, зробить життя дітей кращим, оскільки під час виїду дітей за кордон потрібен дозвіл батька, який отримати вочевидь неможливо. Враховуючи воєнний стан в Україні, потенційна можливість виїзду дітей за кордон цілком імовірна в будь-який час, виїзд за кордон потрібен дітям для можливого навчання за кордоном. Крім того, для вирішення будь-яких майнових питань стосовно дітей також потрібен дозвіл батька, що знову ж таки створює перешкоди у реалізації дітьми їхніх прав.

На підставі викладеного позивачка просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав стосовно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області, назву якого змінено відповідно до Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменування місцевих загальних судів» від 26 лютого 2025 року на Покровський міськрайонний суд Донецької області, заочним рішенням від 05 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року, позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідача щодо ухилення від участі у вихованні дітей, умисне і свідоме нехтування обов`язками батька.

Суд апеляційної інстанції надав оцінку та не взяв до уваги висновок Житомирської міської ради щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, вказавши, що наданий висновок виготовлений з урахуванням лише позиції позивачки, а тому за своєю суттю не містить об`єктивної картини причин неучасті відповідача в житті дітей. Зазначив, що факт того, що відповідач не спілкуються з дітьми, не забезпечує їх матеріально та не бере участі в їх вихованні не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дунь В. В., засобами поштового зв`язку, звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Покровського міськрайонного суду Донецької області від 05 липня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року у цій справі, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення суду першої та постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 332/1203/22 (провадження 
№ 61-16720св23).

Вказує, що позбавлення батьківських прав відповідача призведе до поліпшення життя дітей, оскільки ніякого виховання та матеріальної допомоги від батька діти не отримують, однак це дозволить їм не отримувати дозвіл від батька для виїзду за кордон. Позбавлення батьківських прав за наявності заборгованості зі сплати аліментів не є безумовною підставою для позбавлення батьківських прав відповідача, проте сукупність обставин у справі підтверджує ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Зазначає, що під час розгляду справи було з`ясовано думку дітей щодо питання доцільності позбавлення батьківських прав, витребувано висновок, за яким орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дітей. Однак суди не надали належної оцінки вказаним доказам, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про відмову у позбавленні відповідача батьківських прав. 

Провадження у суді касаційної інстанції

05 грудня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 1 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду. 

Верховний Суд ухвалою від 11 лютого 2026 року справу призначив до судового розгляду.
Інші учасники справи не скористалися правом на подання до Верховного Суду відзиву на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 5, 6).

Позивачка є офіцером ЗСУ, безпосередньо бере участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України (а. с.7-9). Фактичним місцем проживання позивачки разом із дітьми є м. Коростишів Житомирської області (а. с.10, 33).

За інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16 лютого 2024 року № 19-11365/18/24-Вих відомостей щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянином України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за період із 08 листопада 2017 року до 16 лютого 2024 року в Базі даних не виявлено (а. с. 26, 27, 29, 44).

За повідомленням Донецького відділу державної виконавчої служби у Донецькому районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 08 січня 2024 року № 22.7-2104/1 у Кіровському районному відділі державної виконавчої служби м. Донецька Головного територіального управління юстиції у Донецькій області перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Кіровського районного суду м. Донецька від 12 березня 2013 року № 2/259/691/13 щодо стягнення аліментів із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у розмірі 30 % з усіх видів заробітку. 08 квітня 2013 року державним виконавцем прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження. 30 квітня 2014 року державним виконавцем прийнято постанову про звернення стягнення на майно боржника. 

Надалі державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пункту 9 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки матеріали виконавчого провадження перебувають на території, на якій на даний час проводиться активна фаза АТО, а Кіровський відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Донецькій області переміщено на територію, підконтрольну українській владі, подальше проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом неможливе (а. с. 9, 10, 13).

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19 червня 2024 року № 1000, виходячи з інтересів дітей, орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стовоно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки батько про фізичний і духовний розвиток дітей не піклується, не забезпечує необхідного харчування, лікування дітей, не спілкується з ними в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не створює умов для отримання дітьми освіти, матеріально їх не забезпечує, не відвідує за місцем проживання та навчання, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків(а. с. 83).

Суд першої інстанції на виконання вимог статті 171 СК України у присутності психолога ОСОБА_6 з`ясував думку дітей ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щодо питання доцільності позбавлення їхнього батька ОСОБА_2 батьківських прав, які пояснили, що проживають з мамою та бабусею у м. Житомирі, батько проживає окремо, з ними не спілкується, матеріально їм не допомагає.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У частинах першій та другій статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов такого висновку.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Наведеним вимогам процесуального закону оскаржувані судові рішення не відповідають з огляду на таке.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 
2001 року «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні 
і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування 
не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення 
від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони 
не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку 
до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних 
та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. 

Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах від 24 жовтня 2024 року у справі № 199/3287/23, провадження № 61-8177св24; 
від 26 листопада 2025 року у справі № № 345/5811/23, провадження № 61-9487св25; від 12 січня 2026 року у справі № 708/1440/24, провадження № 61-14651св25.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (постанови Верховного Суду від 28 січня 2026 року у справі № 404/7104/21, провадження № 61-14426св25; від 03 лютого 2026 року у справі № 671/2114/24, провадження № 61-6858св25.

Дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

На виконання зазначених норм у суді першої інстанції була заслухана думка дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в присутності психолога.

ОСОБА_3 пояснила що з батьком не спілкується декілька років, він заблокував її в соціальних мережах та не виявляє заінтересованості у спілкуванні.

ОСОБА_4 пояснив що не пам`ятає батька, не зміг згадати, коли останній раз бачився з ним та не знає його місця проживання.

Також діти пояснили, що від батька ніякої допомоги не отримують, проживають разом із мамою та бабусею, їхня мама є військовослужбовцем ЗСУ та самостійно їх виховує і утримує.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції зазначив, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідача щодо ухилення від участі у вихованні дітей, умисне і свідоме нехтування обов`язками батька. Мотивуючи судове рішення, місцевий суд вказав, 
що рішення постановлено всупереч думці дітей, оскільки цього вимагають їхні інтереси на охоронюване законом дитинство згідно із частиною третьою статті 
171 СК України.

Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним 
у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, 
а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати 
в позасудовий спосіб (постанови Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, провадження № 61-9074св20; від 24 лютого 2025 року 
у справі № 183/32/22, провадження № 61-8148св24; від 26 листопада 2025 року у справі № 638/2527/24, провадження № 61-7282св25).

Верховний Суд у постановах від 09 жовтня 2024 року у справі № 161/10938/22 (провадження № 61-14434св23), від 03 лютого 2026 року у справі № 671/2114/24 (провадження № 61-6858св25) зауважив, що під час вирішення питань, які стосуються життя дитини, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини надається належна увага згідно з її віком і зрілістю.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року 
№ 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що суд першої інстанції не надав належної оцінки думці дітей з урахуванням їхнього віку та зрілості, не звернув увагу на те, що дітям невідоме місце проживання батька, налагодити контакт з батьком намагалися саме його діти через пошук його в соціальних мережах, де він відмовився від подальшого спілкування зі своїми дітьми. Також суд першої інстанції не врахував, що на час розгляду справи дітям виповнилося відповідно 15 та 13 років, що свідчить про можливість висловлення ними власної думки та свідому й обґрунтовану позицію щодо необхідності позбавлення батька батьківських прав.

Крім того, місцевий суд не надав оцінки тому чи не свідчать дії батька з блокування дітей у соціальних мережах, розміщення там у 2022-2023 роках своїх світлин у військовій формі держави-агресора про остаточний розрив сімейних зв`язків та свідоме нехтування ним виконання своїх батьківських обов`язків, небажання батька брати участь у вихованні дітей, а також не надав належної оцінки висновку органу опіки та піклування про доцільність за встановлених у цій справі обставин позбавлення відповідача батьківських прав.

Апеляційний суд наведене залишив поза увагою, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги позивачки, передчасно погодившись із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій, що передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

За таких обставин касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 
389 цього Кодексу. За частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 

З огляду на результат перегляду цієї справи у суді касаційної інстанції, розподіл судових витрат має бути здійснено судом, який буде ухвалювати остаточне рішення у справі.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Дунь Віталій Валерійович, задовольнити частково.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. В. Сердюк

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська