КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/3676/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/35464/23

26 лютого 2026року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Андрощука Сергія Васильовича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Фролової І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про визнання права власності на рухоме майно та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на рухоме майно,

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просила визнати за нею право власності на дизельний генератор виробництва «Himoinsa», модель HYW-45T5 INS 50 HZ-400/230VAS5, серійний № 9103981 .
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що 04.10.2023 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 700,6 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською В.В., та зареєстрований в реєстрі за №16012.
Разом з будинку їй також був переданий дизельний генератор виробництва «Himoinsa», модель HYW-45T5 INS50 HZ - 400/230V AS5, серійний N? 9103981 , який забезпечував та повністю забезпечує належний їй будинок саме як резервна система енергозабезпечення: освітлення і опалення будинку.
Відповідачі не визнають її право власності на вказаний дизельний генератор, стверджуючи, що такий є власністю ОСОБА_3 
20 серпня 2024 року на адресу суду від ОСОБА_3 надійшла зустрічна позовна заява, в якій останній просив визнати за ним право власності на дизель-генераторну установку моделі HYW-45Т5 (41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa» (Іспанія) серійний N? 103981.
Зустрічний позов обґрунтований тим, що 09 листопада 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу садового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 700,6 кв.м
Оскільки ОСОБА_4 не був уповноважений вчиняти правочинів стосовно дизель-генераторної установки моделі HYW-45Т5(41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa», яка йому не належала, то відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_1 набула на неї право власності на підставі укладеного з ОСОБА_4 договору купівлі-продажу садового будинку.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року первісний позов залишено без задоволення.
Зустрічний позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на дизель-генераторну установку моделі HYW-45T5 (41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa» (Іспанія) серійний № 103981.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_4 не був уповноважений вчиняти правочини стосовно дизель-генераторної установки моделі HYW-45Т5(41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa», яка йому не належить, зокрема передавати її у власність іншим особам, користування такою дизель-генераторною установкою іншими особами є неправомірним. З огляду на це суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову.
У свою чергу, враховуючи той факт, що предметом договорів купівлі-продажу садового будинку від 09 листопада 2012 року, укладеним між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та від 04.10.2013 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дизель-генераторна установка моделі HYW-45T5(41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa» (Іспанія) не була, і така належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_6 , то суд дійшов висновку, що зустрічна позовна заява підлягає задоволенню.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 22 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Андрощук С. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що позивач ніколи не претендувала на генератор, про який говорить відповідач ОСОБА_3 , оскільки володіла генератором з іншими технічними параметрами.
Так, належний позивачу дизельний генератор має наступні характеристики: виробництво «Himoinsa», модель HYW-45 T5 INS 50 HZ - 400/230V AS5, серійний № 9103981 вироблений 02.07.2009, встановлений - 18.12.2009. 
Відповідач же володіє дизель-генераторною установкою 3 моделі HYW-45T5 (41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa» (Іспанія) серійний № 103981 Вироблений - невідомо, встановлений - невідомо.
Більше того, з додатків до зустрічної позовної заяви від 26.04.2024 не вбачається, що генератору, на який суд визнав за ОСОБА_3 право власності, хоч колись був присвоєний серійний № 103981 або будь-який інший номер. 
Так, в прохальній частині зусьрічного позову ОСОБА_3 просить суд визнати за ним право власності на «дизель-генераторну установку … серійний № 103981», проте такий номер не вказаний в жодному доказі, який був наданий Відповідачем - 2. 
У свою чергу, доказами, якими ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги, є в т.ч.: 
- договір від 10.09.2009, який, нібито, був укладений між Відповідачем - 2 і ОСОБА_7 , в якому згадується про «дизельний генератор HYW-45T5» і мається посилання на договір поставки № 043-08/ДГ; 
- акт приймання-передачі обладнання по договору № 043-08/ДГ від 22.09.2009, складений між Відповідачем - 2 і ТОВ «ПАУЕР ДЖЕНЕРЕЙШН», де вказано про «дизельгенераторну установку HYW-45T5»; 
- договір поставки № 043-08/ДГ від 17.12.2008 (в т.ч. додатку №1 до цього договору), в якому вказано, що придбавається дизель-генераторна установка моделі HYW-45T5 (41кВА/33кВт, виробництва компанії «Himoinsa» (Іспанія)). 
Тобто, мова з боку Відповідача - 2 ніколи не йшла про «Дизель-генераторну установку моделі HYW-45T5 (41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa» (Іспанія) саме з серійним № 103981». 
Відповідно, суд, навіть не перевірив, чи дійсно Відповідачу - 2 міг належати саме дизель-генераторна установка із серійним № 103981. У суду були відсутні докази про приналежність Відповідачу - 2 дизель-генераторної установки в т.ч. із серійним № 103981.
Якщо суд визнав право власності за ОСОБА_3 на дизель-генераторну установку, документів на яку немає в матеріалах справи, то позивач стверджує, що суд, з однієї сторони, вийшов за межі позовних вимог, чим порушив положення ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 264 ЦПК України, а з іншої - неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, не звернув увагу на те, що позовні вимоги є недоведеними, а обставини, які є важливими у справі, суд проігнорував.
Суд першої інстанції невірно застосував положення частин першої, четвертої статті 355 та частини першої статті 358 ЦК України, встановивши, що, нібито, генераторна установка належить і Відповідачу-2 ОСОБА_8 і ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності, що є безпідставним, але чомусь право власності на установку визнав лише за Відповідачем - 2, що також вказує на невідповідність висновку суду щодо права власності на дизельну генераторну установку. 
Якщо припустити, що суд першої інстанції був правий щодо часткової власності (хоча це не так), то він був зобов`язаний визнавати право власності не на весь генератор за Відповідачем - 2, а тільки на його частину. Натомість, власником суд визнав тільки Відповідача - 2.
Крім того, суд не врахував, що ОСОБА_3 на момент придбання свого генератора перебував в шлюбі з ОСОБА_5 . Якщо це так, то він не може бути повноцінним власником генератора, так як такий мав би бути спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_5 . Це окремо вказує, що суд як не встановив приналежність генератора з серійним № 103981, так і не встановив права можливих співвласників, а хибно вважав ОСОБА_6 співвласником.
У пункті 1.3 договору купівлі-продажу садового будинку з розстроченням платежу від 04.10.2013, укладеного між позивачем та ОСОБА_4 , передбачено, що «За даним договором відчужується цілий садовий будинок з усіма кліматичними системами, освітленням та системами енергозабезпечення будинку, в тому числі резервними ...». Окремо на виконання вимог п. 1.3. договору між ОСОБА_4 і позивачем був складений акт приймання-передачі дизельного генератора, де були визначені його технічні характеристики і, відповідно, зафіксований факт передачі генератора на користь позивача.
Крім того, 03.02.20216 року судом раніше розглядалась справа № 761/12568/20, в рамках якої вже вирішувалось питання щодо генератора, який ОСОБА_3 намагався протиправно вивезти з ділянки позивача. 
Так, у рішенні від 03.02.2021, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 09.06.2021 року у справі № 761/12568/20, суд встановив наступні преюдиційні факти: генератор був переданий позивачу на підставі договору від 4.03.2013 і вона є його власником; позивач користується генератором більш як 7-м років станом на 3.02.2021. 
Наведене вказує, що ОСОБА_3 протиправно намагається вже втретє забрати у позивача генератор, який був нею придбаний разом з будинком у ОСОБА_4 . 
Такі обставини є підставою для застосування ст. 329 ЦК України щодо захисту права власності, а саме - суд мав би у своєму рішенні визнати за позивачем право власності на її генератор, бо її право оспорюється / не визнається з боку Відповідача - 2. І тоді це би унеможливило би з боку Відповідача - 2 пред`явлення сумнівних вимог / претензій. Усі наведені вище аргументи суд і не відхилив, і не проаналізував. Що вказує на неповне з`ясування судом обставин у справі.
В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 - адвокат Андрощук С.В. який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. 
Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Відповідач  ОСОБА_10 в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась засобами поштового зв`язку, проте до Київського апеляційного суду поштова кореспонденція повернулась без вручення, причина- «адресат відсутній за вказаною адресою».
Відповідач  ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся засобами електронного зв`язку. Відповідно до звіту про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду поштова кореспонденція була доставлена 09.02.2026.
З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи без участі не з`явившихся сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 04.10.2013 року між ОСОБА_1 як покупцем та ОСОБА_4 як продавцем, було укладено договір купівлі-продажу садового будинку з розстроченням платежу, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською В.В., та зареєстрований в реєстрі за N?16012.
Відповідно до пункту 1.2. договору ОСОБА_1 придбала у власність садовий будинок АДРЕСА_2 , розміщений на земельній ділянці площею 0,1185 га, кадастровий номер 3221888800:33:034:0055 та земельній ділянці площею 0,1200 га, кадастровий номер 3221888800:33:034:0056.
04.10.2013 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською В.В., що зареєстрований в реєстрі за N?16012, земельну ділянку розміром 0,1187 га, кадастровий номер 3221888800:33:034:0065, яка знаходиться за адресою: 
АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 є власником земельної ділянки розміром 0,1187 га з кадастровим номером 3221888800:33:034:0065 та земельних ділянок площею 0,1185 га, кадастровий 3221888800:33:034:0055, площею 0,1200 гa, кадастровий номер 3221888800:33:034:0056, на яких розташований садовий будинок АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єктів нерухомого майна від 19.05.2023 р.
Відповідно до пункту 1.3. договору від 04.10.2013 року, за даним договором відчужується цілий садовий будинок з усіма кліматичними системами, освітленням та системами енергозабезпечення будинку, в тому числі резервними.
Вказаний садовий будинок не газифікований, а обладнаний лише світлом. Тому система опалення у будинку та нагрів води здійснюється виключного електроприладами за допомогою світла.
15.11.2008 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_7 3000 (три тисячі) доларів США, про що склав відповідну розписку.
17.12.2008 року ОСОБА_3 , як Замовник, та ТОВ «Пауер Дженерейшн», як Постачальник, уклали договір-поставки № 043-08/ДГ, згідно якого постачальник зобов?язується поставити, встановити, та передати у власність покупцю Дизель-генераторну установку моделі HYW-45T5(41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa» (Іспанія), а Замовник зобов?язується прийняти «обладнання» та оплатити за умовами договору.
10 вересня 2009 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 уклали угоду про те, що за запозичені ОСОБА_7 15.11.2008 року грошові кошти в розмірі 3000 (Три тисячі ) доларів США та за власні кошти, ОСОБА_3 оплатить замовлену дизель-генераторну установку моделі HYW-45T5(41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa» (Іспанія). ОСОБА_7 буде її обслуговувати, а ОСОБА_3 щомісячно буде сплачувати ОСОБА_7 100 (сто) доларів США в якості оплати за обслуговування та за використання обладнання, придбаного за спільні кошти. Будь-яке відчуження або продаж спільно придбаного майна без згоди другої сторони заборонено. При відчуженні або продажі спільно придбаного майна ОСОБА_3 зобов?язаний повернути ОСОБА_7 3000 (три тисячі) доларів США в 5-денний термін.
22 вересня 2009 року дизель-генераторна установка моделі HYW-45Т5(41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa» (Іспанія) на виконання договору № 043-08/ДГ від 17.12.2008 року була поставлена, про що був складений Акт приймання-передачі обладнання.
23.07.2012 року ОСОБА_7 за розпорядженням ОСОБА_3 відключив дизель-генераторну установку моделі HYW-45Т5(41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa» від точок споживання, провів заміну масла і фільтрів, та вивів установку з експлуатації.
09 листопада 2012 року ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу садового будинку з розстроченням платежу продала ОСОБА_4 садовий будинок площею 700,6 кв. м.
Пунктом 6 договору від 09 листопада 2012 року визначено, що: «Садовий будинок не має недоліків, в тому числі прихованих, що перешкоджають використанню його за призначенням: сантехнічні, електро(газо)- прилади, вікна, двері тощо, знаходиться у технічному стані, придатному для нормального їх використання, відсутні перепланування, які не оформлені у встановленому порядку».
Допитана у судовому засіданні 06 травня 2025 року у якості свідка ОСОБА_5 зазначала, що ОСОБА_4 генератор не продавала, предметом договору купівлі-продажу були речі, що знаходились всередині будинку на момент укладення договору купівлі-продажу. Генератор обслуговувався ОСОБА_7 . Після відключення генератору від точок споживання, дозвіл на повторне підключення вона не надавала.
У судовому засіданні, що відбулось 15 квітня 2025 року, у якості свідка був допитаний ОСОБА_7 , згідно зі свідченнями якого він підтверджує позику, яку надав ОСОБА_3 у розмірі 3000 доларів США. У своїх свідченнях ОСОБА_7 підтверджує надання послуг з обслуговування генератора за плату у розмірі 100 доларів США та відключення генератора від точок споживання. Генератор ОСОБА_3 не продавався.
Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на дизельний генератор,  ОСОБА_11 посилається на те, що вона придбала останній разом із будинком на підставі договору купівлі-продажу садового будинку від 04.10.2013 року, укладеного із  ОСОБА_4 . 
Заперечуючи проти позову та звертаючись до суду з зустрічним позовом про визнання права власності на дизель-генераторну установку, ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_4 не був уповноважений вчиняти правочинів щодо спірної установки, оскільки така йому не належала на момент укладення з ОСОБА_1 договору купівлі-продажу садового будинку.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції погодився з доводами, наведеними ОСОБА_3 у зустрічному позову, у зв`язку з чим задовольнив останній та як наслідок відмовив у задоволенні первісного позову.
Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно зі статтею 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Позов про визнання права власності пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна.
Вирішуючи спір про визнання права власності, потрібно враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.
Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).
Позивач у позові про визнання права власності - це особа, яка вже є власником, а відповідачем - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Оскільки набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, у вирішенні спорів про право власності установленню підлягає з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 908/236/18).
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.
Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 
Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Судом встановлено, що 09 листопада 2012 року між ОСОБА_5 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу з розстроченням платежу, предметом якого є садовий будинок АДРЕСА_2 .
Згідно з пунктом 6 договору судовий будинок немає недоліків, в тому числі прихованих, що перешкоджають використанню його за призначенням, сантехнічні, елекро (газо)-прилади, вікна, двері, тощо знаходяться у технічному стані, придатному для нормального їх використання, відсутні перепланування, які не оформленні у встановленому порядку. Продавець зобов`язується в день повного розрахунку за цим договором звільнити садовий будинок від речей домашньої обстановки та вжитку, надати ключі від садового будинку та передати їх покупцю. 
Отже, ОСОБА_4 придбав садовий будинок, в тому числі з електроприладами, за рахунок яких здійснюється система опалення у будинку та нагрів води, оскільки останній не газифікований.
04.10.2013 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу з розстроченням платежу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пашинською В. В., та зареєстрований в реєстрі за № 16012, продав належний йому садовий будинок АДРЕСА_2 ОСОБА_1 . 
У пункті 1.3. договору від 04.10.2013 року сторони визначили, що даним договором відчужується цілий садовий будинок з усіма кліматичними системами, освітленням та системами енергозабезпечення будинку, в тому числі резервними.
Окремо на виконання вимог пункту 1.3. договору 04.10.2013 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 був складений акт приймання-передачі дизельного генератора, де були визначені його технічні характеристики і, відповідно, зафіксований факт передачі генератора на користь позивача (а. с. 102).
З моменту укладення договору 04.10.2013 року ОСОБА_1 вільно та безперешкодно користувалась спірною дизель-генераторною установкою, обслуговувала його, що підстверджується актами виконаних робіт з обслуглвування (а.с.24-26), а у 2020 році відповідач ОСОБА_3 почав блокувати їй доступ до генератора та створювати перешкоди у користуванні ним.
06.04.2020 року було відкрито кримінальне провадження №12020110150000451 за статтею 185 ч.1, статтею 15 ч. 3 КК України за заявою позивача про те, що 06.04.2020 р. о 15:00 год. з території дачного будинку за адресою: АДРЕСА_1  невідома особа намагалась вчинити крадіжку генератора марки «Himoinsa». 
На думку колегії суддів, вищенаведені обставини дають підстави вважати, що позивач ОСОБА_1 разом із садовим будинком АДРЕСА_2 придбала також і дизель-генераторну установку моделі HYW-45T5 (41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa» (Іспанія) серійний № 103981, яка з 2013 року забезпечує резервне живлення будинку.
Крім того, обставини належності позивачу на праві власності спірної дизельної установки також встановлені в рішенні Шевченківського районного суду міста Києва від 03 лютого 2021 року та постанові Київського апеляційного суду від 09 червня 2021 року у справі № 761/12568/20, спір у якій виник між тими самими сторонами.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову про визнання права власності на дизельний генератор виробництва «Himoinsa», модель HYW-45T5 INS 50 HZ-400/230V AS5, серійний № 9103981 у справі № 761/12568/20, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що надані позивачем докази не підтверджують факту порушення, не визнання або оспорення саме відповідачами її права власності.
У свою чергу, пред`явлення у справі, яка переглядається, зустрічного позову свідчить про те, що відповідач не визнає право власності позивача на спірний генератор, а тому відповідне право підлягає визнанню в судовому порядку.
У зв`язку із задоволенням первісного позову, колегія суддів вважає, що зустрічний позов підлягає залишенню без задоволення.
Окремо колегія суддів звертає увагу, що в прохальній частині зустрічного позову ОСОБА_3 просить суд визнати за ним право власності надизель-генераторну установку моделі HYW-45T5 (41 кВа/33кВт) виробництва компанії «Himoinsa» (Іспанія) серійний № 103981, проте відповідний номер не вказаний в жодному доказі, який був наданий ОСОБА_3 на підтвердженням заявлених ним у зустрічному позові вимог.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно ч.ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, колегія доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року - скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення первісного позову та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог.
Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України , якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.
При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 715,00 грн.
При подачі апеляційної скарги позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 7 389,30 грн. 
За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу було задоволено, рішення суду було скасовано та ухвалене нове про задоволення  позовних вимог, а тому з  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 5 552,15 грн. з кожного.
Керуючись статтями 141, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Андрощука Сергія Васильовича задовольнити.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про визнання права власності на рухоме майно задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на дизельний генератор виробництва «Himoinsa», модель HYW-45T5 INS 50 HZ-400/230VAS5, серійний №9103981.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на рухоме майно, відмовити.
Стягнути з  ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 5 552,15 грн. 
Стягнути з  ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_3 ) судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 5 552,15 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 лютого 2026 року.

Головуючий: Судді: