КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 квітня 2026 року справа № 320/9903/23
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Кушнової А.О., розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України про зобов`язання вчинити певні дії.
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду через підсистему «Електронний Суд» звернувся ОСОБА_1 (далі – позивач) до Міністерства економіки України (далі – відповідач, Мінекономіки), в якому позивач просить суд:
- визнати протиправними та скасувати накази Міністерства економіки України №1479-К від 01.11.2022, №1543-К від 21.11.2022 та №1573-К від 30.11.2022 в частині оголошення простою ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Міністерство економіки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу за період з 03 листопада 2022 по 06 грудня 2022 та фактично отриманою оплатою праці за час простою з урахуванням індексації.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що наказами Міністерства економіки України №1479-К від 01.11.2022, №1543-К від 21.11.2022 та №1573-К від 30.11.2022 позивачу оголошено простій у зв?язку з відсутністю технічних умов або інших незалежних від працівника та роботодавця причин, що унеможливлюють виконання ними своїх функціональних обов?язків під час збройної агресії Російської Федерації проти України, та Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами).
Разом із тим, у спірних наказах відсутні посилання на положення статті 34 КЗпП України як на підставу встановлення простою. Накази також не містять посилання на статтю 113 КЗпП України.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» встановлено можливість обмеження конституційного прав на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливого запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Разом із тим, у спірних наказах відсутнє посилання на відповідні положення частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». Окрім того ні Указом Президента України «Про введення воєнного стану в України» від 24.02.2022 №64/2022 зі змінами, ні у Законі України «Про правовий режим воєнного стану» не зазначено право Міністерства економіки України на оголошення простою працівників.
Також згідно зазначених наказів було здійснено оплату працівникам Мінекономіки на час простою у відповідності до наказу Мінекономіки №395 від 10.03.2022 «Про оплату часу простою працівників апарату Мінекономіки».
Відтак, середня заробітна плата позивача за час простою становила 864,76 грн./день, у той час як середня заробітна плата у період роботи позивача за останні два місяці до періоду простою становила 1715,31 грн./день.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.04.2023 позовну заяву залишено без руху. Протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху позивачу необхідно усунути недоліки позовної заяви, а саме: надати позовну заяву у паперовій формі із належним чином засвідченими доказами у паперовій формі (з примірником для відповідача).
24.04.2023 до Київського окружного адміністративного суду від позивача надійшли докази усунення недоліків позовної заяви.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.05.2023 відмовлено у клопотанні ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду з позовом в частині оскарження наказу Мінекономіки №1479-К від 01.11.2022. Продовжено ОСОБА_1 процесуальний строк, встановлений ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 12.04.2023, для усунення недоліків позовної заяви, - на 10 календарних днів з дня отримання копії цієї ухвали, протягом якого позивачу необхідно надати суду обґрунтовану заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду із зазначенням підстав поважності пропуску цього строку та відповідних доказів.
29.05.2023 через підсистему «Електронний Суд» позивачем на виконання вимог ухвали суду від 18.05.2023 подано заяву про усунення недоліків, яка була зареєстрована в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду» 29.05.2023. В заяві про усунення недоліків позовної заяви від 29.05.2023 позивач просить суд визнати причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду поважними та поновити ОСОБА_1 строк на оскарження наказу Мінекономіки №1479-К від 01.11.2022.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 26.07.2023 визнано неповажними причини пропуску строку звернення до суду, вказані у заяві ОСОБА_1 про усунення недоліків від 29.05.2023. Продовжено ОСОБА_1 процесуальний строк, встановлений ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 18.05.2023, для усунення недоліків позовної заяви, - на 10 календарних днів з дня отримання копії цієї ухвали, протягом якого позивачу необхідно надати суду обґрунтовану заяву про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів Міністерства економіки України №1479-К від 01.11.2022, № 1543-К від 21.11.2022 та № 1573-К від 30.11.2022, із зазначенням підстав поважності пропуску цього строку та відповідних доказів.
12.12.2023 через підсистему «Електронний Суд» позивачем подано клопотання про прискорення розгляду судової справи №320/9903/23 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економіки України про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії, в якій повідомлено, що 08.08.2023 позивачем подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.
11.01.2024 канцелярією суду зареєстровано заяву позивача про усунення недоліків позову, подану через підсистему «Електронний Суд» 08.08.2023 на виконання вимог ухвали суду від 26.07.2023, в якій позивач просить суд визнати причини пропуску строку звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду поважними та поновити ОСОБА_1 строк на оскарження наказу Мінекономіки №1479-К від 01.11.2022.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до Міністерства економіки України в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів Міністерства економіки України №1479-К від 01.11.2022, №1543-К від 21.11.2022 та №1573-К від 30.11.2022 в частині оголошення простою ОСОБА_1 , - повернуто позивачу з усіма доданими до неї документами.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами; витребувано докази у відповідача.
Отже судом здійснюється розгляд позовних вимог в частині зобов`язання Міністерства економіки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різниці між середнім заробітком за час вимушеного прогулу за період з 03 листопада 2022 по 06 грудня 2022 року та фактично отриманою оплатою праці за час простою з урахуванням індексації.
09.02.2024 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідач зазначає, що позовна вимога про зобов`язання Міністерства економіки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу за період з 03 листопада 2022 року по 06 грудня 2022 року та фактично отриманою оплатою праці за час простою з урахуванням індексації є похідною від позовної вимоги про визнання протиправними та скасування наказів Міністерства економіки України №1479-К від 01.11.2022, №1543-К від 21.11.2022 та №1573-К від 30.11.2022. Відповідно, задоволення зазначеної вимоги залежить від задоволення основної. Враховуючи вищевикладене, оскільки накази Мінекономіки №1479-К від 01.11.2022, №1543-К від 21.11.2022 та №1573-К від 30.11.2022, якими оголошено простій ОСОБА_1 є чинними, судом не скасованими та в цій частині ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу, то з огляду на визначені процесуальним законом завдання адміністративного судочинства та юрисдикцію адміністративних судів, Мінекономіки вважає, що заявлена похідна позовна вимога є безпідставною та не підлягає задоволенню.
Також, відповідач не погоджується з твердженнями ОСОБА_1 щодо порядку розрахунку суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зауважує, що при нарахуванні виплат позивачу за період простою з 03.11.2022 по 06.12.2022 Мінекономіки діяло на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений законодавством України.
Відповідач наголосив, що застосування Мінекономіки під час нарахувань та оплати праці за період простою ОСОБА_1 наказу Мінекономіки №395 від 10.03.2022 «Про оплату часу простою працівників апарату Мінекономіки» не може вважатись порушенням права позивача. 
Враховуючи вищевикладене, Мінекономіки вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
Також, одночасно із відзивом на позовну заяву відповідачем подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.
01.03.2024 канцелярією суду зареєстровано клопотання представника відповідача про долучення доказів на виконання вимог ухвали Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2024.
04.06.2024 канцелярією суду зареєстровано клопотання представника відповідача про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2026 відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду та про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим 02.02.2006 Яворівським РВ УМВС України в Львівській області.
З 17.08.2021 ОСОБА_1 працював у Мінекономіки на посаді заступника директора департаменту економіки безпеки і оборони – начальника управління економіки безпеки і оборони, що підтверджується наказом з особового складу від 16.08.2021 №899-к.
01.11.2022 Мінекономіки видано наказ №1479-К «Про оголошення простою у період з 01.11.2022 по 21.11.2022», яким оголошено простій працівників Мінекономіки у період, визначений згідно з додатком до цього наказу, до якого включено, зокрема, ОСОБА_1 з періодом простою з 03.11.2022 по 21.11.2022.
21.11.2022 Мінекономіки видано наказ №1543-К «Про оголошення простою у період з 22.11.2022 по 30.11.2022», яким оголошено простій працівників Мінекономіки у період, визначений згідно з додатком до цього наказу, до якого включено, зокрема, ОСОБА_1 з періодом простою з 22.11.2022 по 30.11.2022.
30.11.2022 Мінекономіки видано наказ №1573-К «Про оголошення простою у період з 01.12.2022 по 30.12.2022», яким оголошено простій працівників Мінекономіки у період, визначений згідно з додатком до цього наказу, до якого включено, зокрема, ОСОБА_1 з періодом простою з 01.12.2022 по 06.12.2022.
Згідно зазначених наказів №1479-К від 01.11.2022, №1543-К від 21.11.2022 та №1573-К від 30.11.2022 позивачу було здійснено оплату на час простою у відповідності до наказу Мінекономіки №395 від 10.03.2022 «Про оплату часу простою працівників апарату Мінекономіки».
Наказом Мінекономіки від 05.12.2022 №1593-К «Про звільнення ОСОБА_1 » позивача звільнено з посади заступника директора департаменту економіки безпеки і оборони – начальника управління економіки безпеки і оборони 07.12.2022 у зв`язку зі скороченням чисельності або штату державних службовців, пункт 1 частина перша стаття 87 Закону України «Про державну службу».
Не погоджуючись із розміром нарахованої на виплаченої заробітної плати за період з 03 листопада 2022 по 06 грудня 2022 позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями чинного законодавства, яке діє станом на час виникнення спірних правовідносин та звертає увагу на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Частиною другою статті 38 Конституції України визначено, що громадянам гарантовано рівне право доступу до державної служби, а також до служби в органах місцевого самоврядування.
Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII (далі – Закон №889-VIII) державна служба це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Згідно з частиною першою, пунктом 2 частини другої статті 3 Закону №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця. Дія цього Закону поширюється, зокрема, на державних службовців міністерств та інших центральних органів виконавчої влади.
Відповідно до частин першої – третьої статті 5 Закону №889-VIII правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Питання простою державних службовців нормами Закону №889-VIII не врегульовано, відповідно до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України).
Так відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Як встановлено судом із матеріалів справи, наказами Мінекономіки №1479-К від 01.11.2022, №1543-К від 21.11.2022 та №1573-К від 30.11.2022 позивачу оголошено простій у зв`язку з відсутністю технічних умов або інших незалежних від працівника та роботодавця причин, що унеможливлюють виконання ними своїх функціональних обов`язків під час збройної агресії Російської Федерації проти України, та указу Президента України від 24.02.2022 №64 «Про введення воєнного стану України». Загальний період простою позивача становить з 03.11.2022 по 06.12.2022.
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який згідно з відповідними указами Президента України регулярно продовжувався.
Зміст правового режиму воєнного стану, порядок його введення та скасування, правові засади діяльності органів державної влади, військового командування, військових адміністрацій, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій в умовах воєнного стану, гарантії прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб визначені Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII (далі – Закон №389-VIII).
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону №389-VIII).
Пунктом 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, визначено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
З аналізу вищевказаної норми вбачається, що вказаним Указом встановлено можливість обмеження конституційного права на працю, але в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону №389-VIII.
Враховуючи те, що ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 22.01.2024 позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачу в частині позовних вимог про визнання протиправними та скасування наказів Міністерства економіки України №1479-К від 01.11.2022, №1543-К від 21.11.2022 та №1573-К від 30.11.2022 без розгляду, судом не досліджується питання щодо правомірності прийняття зазначених наказів.
Надаючи правову оцінку вимогам позивача про зобов`язання Міністерства економіки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу за період з 03 листопада 2022 по 06 грудня 2022 та фактично отриманою оплатою праці за час простою з урахуванням індексації, суд зазначає наступне.
Верховний Суд у постанові від 17.01.2024 у справі №708/447/23 вказав, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.
Виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість належним чином реалізовувати працівником своє право на працю. За змістом статей 94, 116, 117 КЗпП України та статей 1, 2 Закону України «Про оплату праці» середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за своєю правовою природою є різновидом матеріальної відповідальності роботодавця перед працівником і не входить до структури заробітної плати. Вичерпний перелік підстав виплати працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено статтями 235, 236 КЗпП України і вони не підлягають розширеному тлумаченню. Отже, оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю. Підставою матеріальної відповідальності роботодавця є трудове майнове правопорушення, тобто винне протиправне порушення роботодавцем своїх трудових обов`язків, внаслідок чого заподіюється майнова шкода працівникові.
Таким чином, суд зазначає, що оголошення працівнику простою не є вимушеним прогулом у розумінні КЗпП України.
Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу (стаття 94 КЗпП України, стаття 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 №108/95-ВР (далі – Закон №108/95-ВР).
Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців (стаття 2 Закону №108/95-ВР).
Відповідно до статті 12 Закону №108/95-ВР норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов`язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв`язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України. Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
Згідно з частинами першою – четвертою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток. Час простою з вини працівника не оплачується.
Простоєм вважається вимушене призупинення роботи. При цьому, оплата праці за час простою залежать від того з чиєї вини він виник.
Суд звертає увагу, що наказами про оголошення простою зобов`язано Департамент фінансово-господарської діяльності Мінекономіки здійснювати оплату праці працівникам, які перебувають у простої, згідно з наказом Мінекономіки від 10.03.2022 №395 «Про оплату часу простою працівників апарату Мінекономіки» з розрахунку у розмірі двох третин посадового окладу, надбавок за ранг та вислугу років.
Отже, судом встановлено, що виплата заробітної плати позивачу за період простою здійснювалася з дотриманням вимог статті 113 КЗпП України, Закону №108/95-ВР та інших норм чинного законодавства, а відтак у суду відсутні підстави вважати, що право позивача на своєчасне та повне отримання заробітної плати було порушено.
Ураховуючи вищезазначене, а також зважаючи на чинність наказів №1479-К від 01.11.2022, №1543-К від 21.11.2022 та №1573-К від 30.11.2022, позовні вимоги позивача про зобов`язання Міністерства економіки України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю між середнім заробітком за час вимушеного прогулу за період з 03 листопада 2022 по 06 грудня 2022 та фактично отриманою оплатою праці за час простою з урахуванням індексації є безпідставними та не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Частиною першою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Приписами статті 90 КАС України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд, з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною другою статті 2 КАС України, виходячи з аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, вважає, що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.
Інші аргументи сторін не спростовують вказаних вище висновків суду за результатами розгляду справи.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову розподіл судових витрат відповідно до статті 139 КАС України не здійснюється.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243 246, 250, 255 КАС України, суд
в и р і ш и в:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Кушнова А.О.