30.03.26
Справа № 521/8723/24
2/521/219/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2026 року м. Одеса 
Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі 
головуючого судді Роїк Д.Я,
при секретарі Каліній П.О.
Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації у зв`язку з відчуженням спільного сумісного майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна набутого за особисті кошти,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 грошової компенсації середньої ринкової вартості 1/2 частки автомобіля марки MITSUBISHI MIRAGE, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .Позивач обґрунтовувала свої вимоги тим, що сторони перебували у шлюбі з 19 вересня 2017 року по 08 травня 2025 року, який було розірвано рішенням Малиновського районного суду м. Одеси у справі № 521/4027/24.В період шлюбу вони придбали за спільні кошти автомобіль марки MITSUBISHI MIRAGE, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який зареєстрували на ім`я її чоловіка.18 березня 2024 року ОСОБА_1 стало відомо, що її чоловік відчужив спірний автомобіль своєму батькові, який, у свою чергу, зареєстрував автомобіль на своє ім`я згідно договору купівлі-продажу.Позивач стверджувала, що згоди на відчуження автомобіля не надавала і вважає його спільною сумісною власністю подружжя, отримані кошти з відчуженого майна були витрачені не в інтересах сім`ї, оскільки вони фактично припинили шлюбні відносини, про що свідчить факт направлення ОСОБА_2 до Малиновського районного суду м. Одеси позовної заяви, датованої 18 березня 2024 року, про розірвання шлюбу.У позовній заяві ОСОБА_1 зауважувала, що дії її колишнього чоловіка мали умисний характер і були спрямовані на недопущення поділу автомобіля між сторонами.Позивач вважала, що спірний автомобіль відповідно до договору купівлі-продажу від 14 березня 2024 року проданий за заниженою вартістю, яка відповідно до договору складала лише 50 000,00 грн. 
Ухвалою суду від 13.06.2024 року відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання.Вирішено питання щодо витребування доказів по справі.
17.07.2024 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна, набутого за особисті кошти. Зустрічний позов мотивовано тим, що автомобіль марки MITSUBISHI MIRAGE, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 був придбаний відповідачем за його особисті кошти, які він заробив закордоном власно працею.Відповідач первісний позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, оскільки відсутні правовідносини, пов`язані спільною сумісною власністю подружжя.
Позивач за первісним позовом зустрічний позов не визнала вказуючи на відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про придбання транспортного засобу за рахунок особистих коштів ОСОБА_2 , а також наголошувала, що вона була працевлаштованою весь період перебування у шлюбі, окрім перебування у відпустці по догляду за дитиною, постійно забезпечувала свій внесок у спільний бюджет сім`ї.
У відповіді на відзив на зустрічну позовну заяву Відповідач за первісним позовом також повідомив, що в період 19 серпня 2020 року та 16 березня 2021 року отримував грошові подарунки від матері у розмірі 270 євро, 800 євро та 1500 євро, які усі витратив на придбання автомобіля марки MITSUBISHI MIRAGE, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , посилався на відсутність документів, які могли б підтвердити його працю за кордоном, тому що не очікував що вони знадобляться у майбутньому. 
10.09.2024 року до суду надійшла витребувана інформація з РСЦ ГСЦ МВС в Київській Чернігівській областях.
11.09.2024 року позивачка подала до суду клопотання про призначення по справі судової автотоварознавчої експертизи.
Ухвалою суду від 17.09.2024 року прийнято зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна набутого за особисті кошти до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації у зв`язку з відчуженням спільного сумісного майна.
01.10.2024 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву.
07.10.2024 року до суду від ОСОБА_2 надійшла відповідь на відзив.
10.10.2024 року до суду від ОСОБА_1 , надійшли заперечення ( н а відповідь на відзив).
19.11.2024 року до суду надійшло клопотання про призначення експертизи від ОСОБА_1 
11.12.2024 року у зв`язку з відсутністю електропостачання в приміщенні суду судове засідання відкладено на 03.02.2025.
Ухвалою суду від 03.02.2025 року призначено у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації у зв`язку з відчуженням спільного сумісного майна та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю майна набутого за особисті кошти судову автотоварознавчу експертизу. Провадження по справі зупинено.
30.07.2025 року до суду з ОНДІСЕ МЮУ повернуто матеріали цивільної справи та висновок експерта № 1394-34-25.
З 21.07.2025-22.08.2025,29.08.2025-.04.09.2025 суддя перебував у щорічній основній відпустці.
Ухвалою суду від 05.09.2025 провадження по справі поновлено.
01.10.2025 року до суду надійшла заява про розподіл судових витрат від ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від05.02.2026 року закрито підготовче судове засідання по справі, та призначено справу до розгляду по суті.
В судовому засідання позивачка за первісним позовом наполягала на задоволення позовних вимог, просила стягнути компенсацію за вартості автомобіля на момент розгляду справи,зустрічний позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні.
Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, просив задовольнити зустрічний позов.
Суд, вислухавши доводи сторін та дослідивши матеріали справи дійшов до наступних висновків.
Відповідно до частини першої 355 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України), майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У статті 60 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і частина третя статті 368 ЦК України.
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Згідно із роз`ясненнями, що містяться у п. 23 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. З ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопиченняв житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Тобто, із зазначеного слідує, що у разі, коли одним із подружжя відчужується автомобіль, який є об`єктом спільної сумісної власності, письмова згода другого з подружжя має бути посвідчена нотаріально.
Вказане узгоджується із роз`ясненнями п. 30 "Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", згідно з якими у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Таким чином, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості майна, яке відчужено в період зареєстрованого шлюбу між ними у тому випадку, зокрема якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби.
При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 359/898/18 провадження № 61-3703св19.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи такі фактичні обставини.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, зареєстрованому Малиновським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Одеській області, актовий запис № 2590, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.На час розгляду справи шлюб між сторонами розірвано.
В період шлюбу, сторони 08 грудня 2021 року набули у власність автомобіль марки MITSUBISHI MIRAGE, червоного кольору, 2016 року випуску, 1193 куб. см., ідентифікаційний номер транспортного засобу (шасі) НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який було зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .
14 березня 2024 року вказаний транспортний засіб було відчужено ОСОБА_2 його батьку ОСОБА_3 , що підтверджується відповіддю Територіального сервісного центру № 3245 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області від 27 березня 2024 року за вих. № 31/10/3245-545 та копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 .
Перереєстрація вищезазначеного транспортного засобу здійснено на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2024/4378951 від 14 березня 2024 року, підписаного сторонами в електронній формі засобами Порталу «Дія». Договірна ціна згідно договору купівлі-продажу склала 50 000, 00 грн. 
Ринкова вартість автомобіля на час розгляду справи згідно висновку за результатами судової транспортно-товарознавчої експертизи експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 1394-34-25 від 18 липня 2025 року становить 269104, 00 грн. (двісті шістдесят дев`ять тисяч сто чотири гривні 00 коп.).
У судовому засіданні Відповідач за первісним позовом фактично визнав факт укладання договору купівлі-продажу транспортного засобу без повідомлення та без отримання згоди Позивача.
Суд не приймає до уваги доводи Відповідача за первісним позовом про отримання у подарунок грошових коштів у розмірі 270 євро, 800 євро та 1500 євро від його матері та вважає надані ним платіжні документи про здійснення грошових переказів на його ім`я неналежними та недопустимими доказами. Вказані платіжні документи неможливо ідентифікувати, з огляду на викладення їх іноземною мовою.
Відповідно до ст. 10 Конституції України, державною мовою в Україні є українська мова.
Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.
У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 1999 року (справа №10-рп/99) зазначено, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України).
Відповідно до статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Суди ухвалюють рішення та оприлюднюють їх державною мовою у порядку, встановленому законом. Текст судового рішення складається з урахуванням стандартів державної мови.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судочинство і діловодство в судах України проводяться державною мовою. Суди забезпечують рівність прав громадян у судовому процесі за мовною ознакою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право громадян на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють.
Статтею 95 ЦПК України визначено, що письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.
До письмових доказів, викладених іноземною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2.1. глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22 лютого 2012 року, визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком.
Якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус. Нотаріус засвідчує справжність підпису перекладача на перекладі тексту документа за правилами, передбаченими пунктом 6 глави 7 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Підпис перекладача на нотаріальному документі виконується ним власноручно у присутності нотаріуса. При засвідченні справжності підпису перекладача, нотаріусу необхідно встановити особу перекладача, а також його кваліфікацію.
У Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України прямо не вказано, яким кваліфікаційним вимогам повинен відповідати перекладач, а лише зазначено, що перекладач разом з документом, який встановлює його особу, повинен надати документ, що підтверджує його кваліфікацію.
Для перекладу надаються оригінали документів або їх нотаріально засвідчені копії. Документи, викладені на двох і більше окремих аркушах, що подаються для засвідчення вірності перекладу або засвідчення справжності підпису перекладача, повинні бути з`єднані у спосіб, що унеможливлює їх роз`єднання без порушення цілісності, пронумеровані і скріплені підписом відповідної посадової особи та печаткою юридичної особи (у разі наявності), яка видала документ.
Переклад робиться з усього тексту документа, в тому числі з печатки і штампу. Найчастіше переклад виконується на окремому аркуші чи аркушах. Він прикріплюється до оригіналу документа, прошнуровується і скріплюється підписом нотаріуса та його печаткою.
Великою Палатою Верховного Суду неодноразово наголошувалося, що процесуальні документи мають подаватися до суду лише державною мовою (справа № 9901/12/20, провадження №11-56заі20, справа №826/7329/17, провадження № 11-28заі21).
Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) зазначено, що «як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Таким чином, у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Аналогічні правові висновки викладені у в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 року у справі № 755/20923/14-ц (провадження № 61-10442св18), від 09.12.2020 року у справі № 301/2231/17 (провадження № 61-5392св19), від 07.04.2021 року у справі № 402/849/18 (провадження № 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).
Відповідач за первісним позовом на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 1394-34-25 від 18 липня 2025 року, відповідно до якого середня ринкова вартість оспорюваного автомобіля становить 269104, 00 грн. (двісті шістдесят дев`ять тисяч сто чотири гривні 00 коп.).
З урахуванням викладеного, беручи до уваги, що ОСОБА_2 не доведено належними доказами придбання транспортного засобу - предмета даного цивільно-правового спору - за рахунок особистих коштів, а також з огляду на те, що спірний автомобіль був набутим сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, автомобіль марки MITSUBISHI MIRAGE, червоного кольору, 2016 року випуску, 1193 куб. см., ідентифікаційний номер транспортного засобу (шасі) НОМЕР_2 , державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
ОСОБА_2 здійснив продаж спірного автомобіля без повідомлення про це ОСОБА_1 та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 1394-34-25 від 18 липня 2025 року, що становить 269104, 00 грн. (двісті шістдесят дев`ять тисяч сто чотири гривні 00 коп.).
Суд прийшов до таких висновків з урахуванням того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК).
Таким чином із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація вартості проданого автомобіля марки MITSUBISHI MIRAGE, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 1/2 від ціни, яка зазначена у висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 1394-34-25 від 18 липня 2025 року, а саме 269104, 00 грн. / 2 = 134552, 00 грн. (сто тридцять чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят дві гривні 00 коп.).
Щодо зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , суд зазначає наступне.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Судом встановлено джерело коштів для придбання спірного автомобіля, який був придбаний за спільні кошти подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності, тоді як в свою чергу ОСОБА_2 не надав суду відомості про свої доходи, які він витратив в тому числі для придбання спірного транспортного засобу, чим не спростував презумпцію права спільної сумісної власності на це майно.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц зроблено висновок про те, що існує презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з ним не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, законодавством передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ані дружина, ані чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить спільно подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Втім, заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У такому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була придбана за його особисті кошти, не буде належно підтверджена, тоді презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За приписами частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таким чином, суд приходить до переконання, що спірний транспортний засіб MITSUBISHI MIRAGE, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 був придбаний ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки ОСОБА_2 не спростовано даний факт, тому про визнання за ОСОБА_2 права власності на даний автомобіль є необґрунтованими.
Відповідно до ч. 1, 2, 3, 4, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ч.ч.1,2ст.141ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача , а у разі відмови в позові - на позивача.
Судом встановлено, що позивачка сплатила судовий збір за первісний позов у розмірі 1418 гривень 60 копійок, що підтверджується квитанцією №8438-0884-8735-2657 від 28.05.2024 року. Також стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають витрати, пов`язані з проведенням експертного транспортно-товарознавчого дослідження, у розмірі 12722,40 грн.
Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 60-71 СК України, ст. ст. 10, 12, 19, 81, 89, 141, 258-260, 263-265, 274-279, 280-282 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення з грошової компенсації середньої ринкової вартості 1/2 частки автомобіля задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля марки MITSUBISHI MIRAGE, 2006 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 134552, 00 грн. (сто тридцять чотири тисячі п`ятсот п`ятдесят дві гривні 00 коп.).
У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистою власністю транспортного засобу, - відмовити в повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 1418,60 грн. (одна тисяча чотириста вісімнадцять гривень 60 коп.).
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_4 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_5 , АДРЕСА_2 ) понесені витрати на проведення транспортно-товарознавчої експертизи в розмірі 12 722,40 грн. (дванадцять тисяч сімсот двадцять дві тисячі гривень 40 коп.).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення виготовлено 30.03.2026 року.

Суддя: Д.Я. Роїк