ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 630/774/24 Головуючий суддя І інстанції Зінченко О. В.
Провадження № 22-ц/818/92/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Крета Олега Ігоровича на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 15 січня 2025 року у справі № 630/774/24 за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И В :
У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №590728 від 27.04.2021 у розмірі 40 942 грн 78 коп., а також судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп. та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 27.04.2021 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №590728. Власноручним підписанням договору відповідач підтвердив, що ознайомлений з умовами Публічної пропозиції на укладення договору про надання споживчого кредиту ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» в повному обсязі, з урахуванням Паспорту споживчого кредиту та Графіку платежів, які є додатками до договору. Відповідач погодився та зобов`язався виконувати його умови.
Таким чином, відповідач уклав Договір №590728 від 27.04.2021 з ТОВ «СЛОН КРЕДИТ», і на підставі платіжного документа йому були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок у сумі 15 000 грн.
Позивач стверджує, що відповідач не виконав належним чином кредитні зобов`язання, що є грубим порушенням чинного законодавства України щодо виконання договірних відносин.
У подальшому між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено Договір факторингу №2808-23 від 28.08.2023, згідно з умовами якого ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» відступило право вимоги, а ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги до відповідача за вищевказаним договором про надання споживчого кредиту.
Як зазначає позивач, згідно з Договором факторингу №2808-23 від 28.08.2023 сума боргу перед новим кредитором є обґрунтованою та документально підтвердженою і становить 40 942 грн 78 коп., з яких:
- заборгованість за тілом кредиту становить 14 567 грн 55 коп.;
- заборгованість за відсотками становить 26 375 грн 23 коп.
У зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов кредитного договору позивач, який набув права грошової вимоги, на адресу відповідача направив повідомлення про відступлення права вимоги від ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» та зазначив порядок погашення заборгованості за кредитним договором. 
Незважаючи на це, позичальник не виконав свого обов`язку та припинив повертати наданий йому кредит у строки, передбачені договором, що стало підставою для звернення до суду.
Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 15 січня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» заборгованість у розмірі 40 942 грн 78 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422 грн 40 коп.
Крім того, відмолено у задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Крет О.І. подав апеляційну скаргу, яку в подальшому доповнив, у якій просить скасувати рішення в частині стягнення процентів за кредитним договором та зменшити розмір заборгованості за кредитним договором до суми фактично отриманого кредиту.

Вказує, що розмір процентів за кредитним договором є завищеним та несправедливим, а суд першої інстанції не врахував принципи добросовісності та розумності, покладаючись лише на формальне виконання умов договору.

Просить звернути увагу на те, що відповідач не був належним чином поінформований про точний розмір процентної ставки, а складні формулювання договору унеможливлюють усвідомлення реальної вартості кредиту.

Наголошує на тому, що у кредитному договорі передбачено декілька процентних ставок (25?% на перший день та 85?% на наступні), що робить умови незрозумілими та суперечливими, оскільки можливе застосування лише однієї ставки.

Вважає, що передача боргу третій особі за договором факторингу була неправомірною, а умови цього договору порушують права відповідача як споживача.

Вказує, що відповідачу не було повідомлено про укладення договору факторингу та передачу боргу третій особі, що порушує його права як позичальника.
Щодо судових витрат апелянт вказує, що відповідачем сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2906 грн 88 коп., розрахований відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір».
Крім того, до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, поданий представником ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» Романенком М.Е., у якому він просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, оскільки вона є необґрунтованою.
Вказує, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та надав їм належну правову оцінку. Зазначає, що 21.04.2021 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та відповідачем було укладено договір споживчого кредиту, яким визначено суму кредиту, строк користування, фіксовану процентну ставку, орієнтовну реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту. На думку представника позивача, умови щодо порядку нарахування процентів детально передбачені договором і відповідають вимогам ст.ст.1048, 1056-1 ЦК України.
Наголошує, що сам по собі розмір процентної ставки не може вважатися несправедливим чи незаконним, оскільки він погоджений сторонами при укладенні договору. Посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц та від 18.01.2022 у справі №910/17048/17, відповідно до яких проценти є платою за користування кредитом і нараховуються в межах строку та на умовах, визначених договором, а після спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги – лише за наявності відповідних договірних умов або на підставі ст.625 ЦК України.
Зазначає, що позивач не здійснював жодних додаткових або штрафних нарахувань, а заявив до стягнення лише заборгованість, сформовану первісним кредитором. Сторона відповідача не спростувала поданий розрахунок заборгованості належними доказами, не надала власного розрахунку та не заявила клопотань про проведення експертизи, що суперечить принципам доказування у цивільному процесі. У цьому контексті посилається на постанову Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №2-879/13 щодо недопустимості побудови позиції на концепції «негативного доказу».
Щодо доводів про неналежне повідомлення боржника про відступлення права вимоги, зазначає, що 28.08.2023 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено договір факторингу, який відповідає вимогам ст.ст.512–516, 1082 ЦК України. При цьому заміна кредитора не потребує згоди боржника, а неповідомлення останнього не звільняє його від обов`язку виконання зобов`язання.
Посилається на правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, від 14.07.2021 у справі №554/8549/15-ц та від 19.08.2021 у справі №442/933/13-ц, згідно з якими боржник, який не отримав повідомлення про зміну кредитора, не звільняється від обов`язку погашення заборгованості, а лише зберігає право належного виконання первісному кредитору.
Зазначає, що відповідач не виконав зобов`язання ані перед первісним, ані перед новим кредитором, а тому доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та не свідчать про порушення судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що відповідно до ст.367 ЦПК України не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.
Крім того, просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції за складання відзиву на апеляційну скаргу, у розмірі 6 000 грн.
Зазначає, що відповідно до ч.1 ст.134 ЦПК України позивачем подано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, який включає витрати на правовий аналіз матеріалів справи та складання відзиву на апеляційну скаргу.
Наголошує, що витрати на правничу допомогу є судовими витратами та підлягають відшкодуванню стороні, на користь якої буде ухвалене судове рішення, за умови їх документального підтвердження, яке позивачем надано.
У відповіді на відзив представник відповідача зазначає, що ОСОБА_1 не підписував кредитний договір ні в паперовій, ні в електронній формі, однак не заперечує факт отримання коштів за онлайн-зверненням.
При цьому вказує, що відповідач не був належним чином поінформований про умови отримання коштів. У разі належного інформування він би не погодився на запропоновані умови.
Також зазначає, що відповідач не заперечує необхідності погашення тіла кредиту, однак заперечує обов`язок сплати процентів, оскільки домовленості про їх розмір та порядок сплати між сторонами не було.
Робить висновок, що надані позивачем платіжні документи підтверджують лише факт перерахування коштів, а відповідач не був поінформований про нарахування відсотків та вважав, що ним отримано лише позику.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі, меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на неї та відповіді на відзив, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу не оскаржується та судом апеляційної інстанції не переглядається.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що 27.04.2021 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №590728, за умовами якого відповідачу надано кредит із визначенням фіксованої процентної ставки, порядку та умов її нарахування.
Суд послався на те, що кредитні кошти були надані у безготівковій формі, що підтверджується платіжними документами, а договір, паспорт споживчого кредиту та графік платежів підписані відповідачем, у зв`язку з чим між сторонами було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору. Доводи відповідача про непоінформованість щодо умов кредитування та відсутність укладеного договору суд визнав необґрунтованими.
Також суд дійшов висновку, що у зв`язку з укладенням договору факторингу право вимоги за кредитним договором правомірно перейшло до ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», яке набуло статусу належного кредитора. Водночас відповідачем не надано доказів належного виконання зобов`язань за кредитним договором.
За таких обставин, з урахуванням вимог цивільного законодавства щодо обов`язку належного виконання зобов`язань та правових наслідків відступлення права вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам, та доводами скарги не спростований.
Судом відповідно до наявних у справі доказів встановлено, що 27.04.2021 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №590728, відповідно до умов якого ОСОБА_1 надається кредит у сумі 18 750 грн строком на 1096 днів із кінцевим терміном повернення 27.04.2024.
Згідно з п.1.5 Договору тип процентної ставки – фіксована. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від періоду її встановлення та становить: за перший день користування кредитом – 25 % на день (9125 % річних); за всі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) й до кінця строку надання кредиту, – 85 % річних.
Умовами п.2.1 Договору сторонами узгоджено, що кошти кредиту надаються товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування:
– у розмірі 15 000 грн за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншої платіжної картки, реквізити якої надані споживачем товариству в будь-який спосіб;
– у розмірі 3 750 грн на користь товариства з метою виконання зобов`язання з оплати процентів за перший день користування кредитом відповідно до п.3.5 Договору.
Додатками до вказаного Договору є Паспорт споживчого кредиту та Графік платежів.
Договір про споживчий кредит №590728 від 27.04.2021 підписаний відповідачем ОСОБА_1 власноручно.
Отже, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки, зокрема у ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» виникло зобов`язання щодо надання кредитних коштів, а у відповідача – зобов`язання з повернення кредитних коштів.
Таким чином, суд відхилив доводи відповідача про те, що його не було поінформовано про розмір відсотків за тілом кредиту та що жодних договорів він не укладав.
Факт надання кредиту підтверджується платіжним дорученням №5179 від 27.04.2021.
Судом також зазначено, що на час розгляду справи відповідачем не було надано доказів, які б свідчили про погашення заборгованості та про причини несвоєчасного погашення заборгованості за кредитним договором у добровільному порядку.
У подальшому між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено Договір факторингу №2808-23 від 28.08.2023, згідно з умовами якого ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» відступило право вимоги, а ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги до відповідача.
З наданого позивачем витягу з додатку до Договору факторингу №2808-23 від 28.08.2023 вбачається, що ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 у сумі 40 942 грн 78 коп., з яких: 14 567 грн 55 коп. – сума заборгованості за тілом кредиту, 26 375 грн 23 коп. – сума заборгованості за відсотками.
Враховуючи викладене, а також те, що відповідачем не було надано до суду доказів виконання зобов`язання за кредитним договором, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом у повному обсязі.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором.
Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
У частині 1 статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Такий висновок є усталеним у судовій практиці, висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №2 14-10цс18), постановах Верховного Суду від 30 червня 2022 року у справі № 947/25785/19 (провадження №61-3732св22), від 20 травня 2022 року у справі №336/4796/18 (провадження №61-6356св21), від 15 серпня 2023 року у справі №753/6745/17 (провадження №61-7633св22).
Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін – на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
У постанові від 14 лютого 2018 року у справі №564/2199/15-ц Верховний Суд дійшов висновку, що кредитний договір припиняє свою дію після направлення боржнику вимоги про дострокове погашення всієї суми боргу, тому вимоги про стягнення процентів після цієї дати задоволенню не підлягають.
За статтями 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.
За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.
Згідно з частиною 2 статті 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.
Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, а не новому, і таке виконання є належним. Законодавством не встановлено інших правових наслідків у разі неповідомлення боржника про заміну кредитора або ненадання йому доказів відступлення прав вимоги новому кредитору.
Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
У постанові Верховного Суду від 24 грудня 2019 року у справі №668/7544/15-ц зазначено, що: «за приписами частини 1 статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина 1 статті 519 ЦК України).
Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, від 27 вересня 2021 року у справі №5026/886/2012 тощо).
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як встановлено судом, 27.04.2021 між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №590728, за умовами якого фактично банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 15 000 грн зі встановленим строком користування 1096 днів із кінцевим терміном повернення 27.04.2024. Процентна ставка за користування коштами кредиту залежить від періоду її встановлення та становить: за перший день користування кредитом (включно) – 25 % на день (9125 % річних); за всі наступні дні користування кредитом, починаючи з другого дня (включно) й до кінця строку надання кредиту, – 85 % річних (а.с.43-44).
Посилання представника відповідача на нібито суперечливість процентних ставок у кредитному договорі (25?% за перший день та 85?% за наступні) є необґрунтованим.
Як було зазначено вище, згідно зі статтями 1048 та 1056-1 ЦК України, розмір та порядок сплати процентів визначаються договором залежно від умов кредиту, строку користування та інших факторів.
Крім того, пунктом 3.3 Договору передбачено, що різні розміри процентної ставки є попередньо обумовленими та незмінними протягом дії Договору та не потребують підписання додаткових документів для застосування (а.с.43 на зв.).
Таким чином, такі умови кредитного договору відповідають законодавству та не порушують права відповідача.
Перерахування відповідачу кредитних коштів підтверджується копією платіжного доручення №5179 від 27.04.2021 (а.с.42).
Власноручно підписавши Договір про надання споживчого кредиту №590728, а також Паспорт споживчого кредиту та Графік платежів, які є додатками до договору, ОСОБА_1 засвідчив, що погодився на отримання кредитних коштів саме на умовах, визначених договором, а тому доводи апеляційної скарги про те, що він був непоінформований щодо умов кредитування та не підписував кредитний договір, не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом (а.с.43-47).
У подальшому між ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» було укладено Договір факторингу №2808-23 від 28.08.2023, згідно з умовами якого ТОВ «СЛОН КРЕДИТ» відступило право вимоги, а ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» набуло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором (а.с.27-32 на зв.).
Доводи представника відповідача щодо того, що передача боргу третій особі за договором факторингу була неправомірною, а умови цього договору нібито порушують права відповідача як споживача, а також що відповідачу не було повідомлено про укладення договору факторингу та передачу боргу третій особі, є необґрунтованими, оскільки така передача права вимоги є правомірною та здійснена відповідно до статей 512 та 514 ЦК України. До нового кредитора переходять права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент передачі, і це не змінює обов`язків боржника. Згідно зі статтею 517 ЦК України, боржник має право не виконувати обов`язок новому кредиторові до отримання доказів передачі прав, проте це не звільняє його від обов`язку погашення заборгованості, оскільки належне виконання боргу первісному кредитору є правомірним.
Правові позиції Верховного Суду, викладені у постановах від 23.09.2015 у справі №6-979цс15, від 14.07.2021 у справі №554/8549/15-ц та від 19.08.2021 у справі №442/933/13-ц, на які посилається представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, підтверджують, що боржник, який не отримав повідомлення про зміну кредитора, не звільняється від обов`язку погашення заборгованості, а лише зберігає право належного виконання первісному кредитору.
На підтвердження переходу права вимоги до нього ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» надало копії: договору факторингу від 28.08.2023 №2808-23, акту приймання-передачі реєстру прав вимог за договором факторингу №2808-23 від 28.08.2023, витягу з додатку до договору факторингу №2808-23 від 28.08.2023 та платіжної інструкції №4565 від 28.08.2023 (а.с.27-32 на зв., а.с.11-11 на зв., а.с.19 на зв.).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не виконав зобов`язання ані перед первісним, ані перед новим кредитором. Внаслідок неналежного виконання обов`язків із повернення кредиту утворилася заборгованість. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що розмір заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №590728 від 27.04.2021 становить 40 942 грн 78 коп. (а.с.37). 
Відповідачем не надано доказів на спростування правильності розрахунку. Власного розрахунку також не було надано. 
Розмір заборгованості, зазначений у розрахунку, також наведено в досудовій вимозі про стягнення заборгованості від 15.11.2023, направленій на адресу ОСОБА_1 (а.с.16). Відтоді нарахування процентів за користування кредитом позичальнику не здійснювалося.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення ОСОБА_1 отриманих коштів та сплати відсотків за користування кредитом у повному обсязі. Зроблені ним чотири платежі на загальну суму 538 грн 33 коп. враховані кредитодавцем у розрахунку заборгованості як погашення тіла кредиту, а чотири платежі на загальну суму 5 269 грн 67 коп. – як погашення відсотків за користування кредитом (а.с.37).
Таким чином, колегія суддів вважає доведеним отримання відповідачем грошових коштів у порядку та на умовах, що визначені укладеним кредитним договором, а також невиконання ним взятих на себе зобов`язань у передбачені договором строки, що призвело до виникнення заборгованості, яка підлягає стягненню з нього.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Так як апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судового збору, сплаченого у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» просить стягнути з ОСОБА_1 витрати на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 6 000 грн, понесені за складання відзиву на апеляційну скаргу.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За змістом частини 1 пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 2, 3 та 4 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» у додатках до відзиву надано: копію договору про надання правової допомоги №42649746 від 11.12.2023, копію додаткової угоди №003541013330 від 27.06.2024 до договору про надання правової допомоги №42649746 від 11.12.2023, копію детального опису робіт (наданих послуг) від 12.04.2025, копію акта про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом Міньковською А.В. від 12.04.2025 (а.с.158-163).
Відповідно до детального опису робіт, складеного 12.04.2025, адвокатом Міньковською А.В. виконані роботи (надані послуги) ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС», а саме надані такі правничі послуги на підставі договору про надання правової допомоги №42649746 від 11.12.2023 та додаткової угоди до нього: аналіз чинного законодавства та судової практики з метою виявлення змін і доповнень, аналіз наявних кредитних та платіжних документів – 1 год. (загальна вартість 750 грн); правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій (консультацій) щодо захисту інтересів ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» – 1,5 год. (загальна вартість 2 250 грн); складання відзиву на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Крета О.І. – 3 год. (загальна вартість 3 000 грн) (а.с.162).
В акті про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом Міньковською А.В. від 12.04.2025 сторони погодили, що адвокатом надано ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» правничу допомогу загальною вартістю 6 000 грн із зазначенням складу, обсягу та видів виконаних робіт (наданих послуг), які відповідають переліку, зазначеному у детальному описі робіт від 12.04.2025 (а.с.163).
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, а також стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. 
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Відзив на апеляційну скаргу разом із доданими документами, що підтверджують витрати на правничу допомогу, ОСОБА_1 та його представник – адвокат Крет О.І. отримали в особистих кабінетах «Електронного суду» 12.04.2025 о 22:12, що підтверджується відповідними довідками (а.с.164-165). 
Проте ні від відповідача, ні від його представника заперечень щодо вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу, а також клопотань про неспівмірність заявлених до стягнення витрат до суду апеляційної інстанції не надходило. 
Отже, у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу та мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи й усіх обставин, що мають значення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2024 у справі №754/8750/19 наголосила, що витрати на ознайомлення з апеляційними скаргами не можуть бути враховані під час розподілу судових витрат, оскільки фактично охоплюються змістом наданої послуги з підготовки відзивів на апеляційні скарги.
При цьому колегія суддів відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує наступні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які були висловлені у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24):
«139. У розумінні умов частин четвертої – шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
140. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21.
141. Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку
з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
142. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, справа №922/1964/21.
143. У постановах від 19 лютого 2022 року №755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
144. Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
145. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення».
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін, установивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг та враховуючи, що такий вид робіт, як правовий аналіз спірних правовідносин і надання правових рекомендацій, фактично охоплюється змістом наданої послуги з підготовки відзиву на апеляційну скаргу представника відповідача, а зазначений в акті обсяг робіт, зокрема аналіз чинного законодавства та судової практики, аналіз наявних кредитних і платіжних документів, фактично здійснювався адвокатом під час складання позовної заяви, а також з огляду на відсутність заяви скаржника про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000 грн за складання відзиву на апеляційну скаргу, які є співмірними та відповідають критерію розумності їхнього розміру з огляду на обставини справи.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Крета Олега Ігоровича залишити без задоволення.
Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 15 січня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС» (вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, м. Київ, ЄДРПОУ 42649746) судові витрати на правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, у розмірі 3000 (три тисячі) гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 12 січня 2026 року.

Головуючий – 
В.Б. Яцина
Судді - 
Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова.