ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" квітня 2026 р. справа № 300/5058/25
м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Главач І.А., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (надалі, також – позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (надалі, також – відповідач, ГУ ПФУ в Одеській області), в якому просить:
– визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 926020110592 від 18.06.2025 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1078-XII, із розрахунку підвищення розміру пенсії на 25% мінімальної пенсії за віком з 01.06.2025 року;
– зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області здійснити з 01.06.2025 року перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року № 1078-XII, із розрахунку підвищення розміру пенсії на 25% мінімальної пенсії за віком.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка має статус особи, яка є потерпілою від репресій, що підтверджено належними та достатніми доказами. Однак відповідач, за результатами розгляду заяви позивачки про встановлення їй відповідної доплати, відмовив у задоволенні поданої нею заяви про встановлення надбавки. З огляду на те, що позивачка набула право на встановлення їй підвищення до пенсії у розмірі 25% мінімальної пенсії за віком, то прийняте відповідачем рішення є протиправним та не відповідає фактичним обставинам справи. У зв`язку з цим просила позов задовольнити (а.с. 1-14).
Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 21.07.2025 відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України (а.с. 16-17).
30.07.2025 до Івано-Франківського окружного адміністративного суду через підсистему "Електронний суд" від відповідача надійшов відзив на позовну заяву із викладом заперечень щодо наведених позивачкою обставин та правових підстав позову. У відзиві відповідач зазначив, що до заяви про перерахунок пенсії позивачка долучила тільки скан-копію висновку Національної комісії з реабілітації, за змістом якого позивачку визнано особою, яка є потерпілою від репресій. Відповідач звертає увагу, що Законом № 3113-ІХ змінено перелік категорій громадян України, яким встановлюється пенсія за особливі заслуги перед Україною та розміри пенсій за особливі заслуги. Водночас, зважаючи на те, що позивачка є членом сім`ї особи, яка була піддана репресіям, то вона не набула права на встановлення підвищення до пенсії. З огляду на це, для здійснення перерахунку пенсії позивачки та встановлення їй відповідного підвищення, на думку відповідача, немає жодних законних підстав, тому просив у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с. 20-27).
04.08.2025 на адресу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від відповідача надійшло клопотання про долучення доказів, яким до матеріалів справи долучено копії витребуваних судом доказів (а.с. 29-38).
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував у відпустці з 07.08.2025 по 22.08.2025 згідно наказу від 25.07.2025 № 213-В, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с. 39), у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк такої відпустки.
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував у відпустці з 23.08.2025 по 03.09.2025 згідно наказу від 20.08.2025 № 261-В, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с. 39), у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк такої відпустки.
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував у відпустці з 23.09.2025 по 07.10.2025 згідно наказу від 15.09.2025 № 290-В, що підтверджується довідкою секретаря судового засідання (а.с. 39), у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк такої відпустки.
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував на лікарняному з 30.10.2025 по 07.11.2025, у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк періоду непрацездатності.
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував на лікарняному з 19.01.2026 по 30.01.2026, у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк періоду непрацездатності.
Головуючий суддя Главач І.А. по даній адміністративній справі перебував у відпустці з 17.03.2026 по 20.03.2026 згідно наказу від 11.03.2026 № 19-В, у зв`язку з чим строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України продовжуються на строк такої відпустки.
Суд, розглянувши відповідно до вимог статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Івано-Франківській області та отримує пенсію за віком, відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (надалі, також – Закон № 1058-IV).
10.06.2025 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про встановлення їй доплати до пенсії, як особі, яка є потерпілою від політичних репресій. До даної заяви позивачка долучила пакет документів, серед яких архівна довідка УМВС України в Івано-Франківській області МВС України № 55/108/05/13-2021 від 15.12.2021, лист Національної комісії з реабілітації № 2027 від 18.10.2023, рішення Національної комісії з реабілітації від 27.07.2023, висновок Національної комісії з реабілітації про визнання особи потерпілою від репресій, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 30-37).
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в болакшиному бору, нижньоудинського району, іркутської області, росія, про що 17.02.1951 року складено актовий запис № 22, батько – ОСОБА_2 , українець, мати – ОСОБА_3 , українка, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого управлінням рацс іркутської області нижньоудинського району в м. нижньоудинську 09.12.2005 (а.с. 37).
Відповідно до змісту архівної довідки УМВС України в Івано-Франківській області МВС України № 55/108/05/13-2021 від 15.12.2021, ОСОБА_2 , 1902 року народження, ОСОБА_3 , 1906 року народження, ОСОБА_4 1931 року народження, ОСОБА_2 1932 року народження за рішенням Особливої Наради при Міністрі Державної Безпеки Союзу РСР (витяг з протоколу № 55від 29.11.1950) як сім`я посібника учасникам Організації українських націоналістів , 07.11.1950 року із с. Кривопілля Жаб`євського району Станіславської області виселені на спецпоселення в іркутську область, з конфіскацією майна. Разом з ними вивезений неповнолітній ОСОБА_5 , 1936 року народження. З обліку спецпоселення дані особи зняті одночасно – 08.02.1957. На підставі статті 3 Закону України від 17.04.1991 "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" УВС Івано-Франківської області 16.03.1992 вищезазначені особи реабілітовані з поновленням у всіх громадянських правах і поверненням конфіскованого майна або його вартості. Відомості про конфісковане майно у справі відсутні (зворотна сторона а.с. 34).
За змістом Висновку Національної комісії з реабілітації про визнання особи потерпілою від репресій, ОСОБА_1 , 1951 року народження, є дитиною репресованої особи, інформація про вчинення репресій проти особи міститься в архівних установах України, форма репресії – заслання, висновок який дійшла комісія – ОСОБА_1 підлягає визнанню потерпілою від репресій відповідно до пункту 2 статті 1-3 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" як дитина репресованої особи, яка народилася на засланні під час перебування репресованої особи на засланні. З огляду на що, Національна комісія з реабілітації приходить до висновку, що ОСОБА_1 , 1951 року народження, підлягає визнанню потерпілою від репресій (а.с. 36).
Рішенням Національної комісії з реабілітації від 16.08.2022, оформленого протоколом № 11, ОСОБА_1 визнано потерпілою від репресій, про що позивачку повідомлено листом № 2027 від 18.10.2023 (а.с. 35).
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 926020110592 від 18.06.2025, у проведенні перерахунку пенсії позивачки та встановлення їй доплати до пенсії відмовлено. Дане рішення обґрунтовано тим, що Законом № 3113-ІХ змінено, зокрема, перелік категорій громадян України, яким встановлюється пенсія за особливі заслуги перед Україною та розміри пенсій за особливі заслуги. З урахуванням відповідних змін, особи, які реабілітовані, із числа тих, які за політичними чи релігійними мотивами було піддано репресіями у формі позбавлення волі (ув`язнення) або примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, набувають право на пенсію за особливі заслуги. Водночас, позивачка не долучила до заяви про перерахунок пенсії документи, які підтверджують те, що вона відноситься до осіб, яких визнано борцями за незалежність України у ХХ столітті та реабілітовано, із числа тих, яких за політичними або релігійними мотивами було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) (а.с. 11).
Вважаючи прийняте відповідачем рішення щодо відмови у встановленні підвищення до пенсії протиправним, позивачка звернулася з даною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд встановив таке.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
За приписами пунктів 1, 6 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно з положеннями статті 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, одним з видів загальнообов`язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування. При цьому відносини, що виникають за цим видом соціального страхування, регулюються законами, прийнятими відповідно до цих Основ.
Водночас, у пункті 5 рішення № 8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які набули правового статусу реабілітованих, основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 № 962-XII (надалі, також – Закон № 962-XII), дія якого поширюється на осіб, необґрунтовано засуджених судами України або репресованих на території республіки іншими державними органами в будь-якій формі, включаючи позбавлення життя або волі, переселення в примусовому порядку, вислання і заслання за межі республіки, позбавлення громадянства, примусове поміщення до лікувальних закладів, позбавлення чи обмеження інших громадянських прав або свобод з мотивів політичного, соціального, класового, національного і релігійного характеру.
Згідно статті 1 Закону № 962-XII (в редакції, чинній на час реабілітації позивачки) реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі "двійками", "трійками", особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР "Про кримінальну відповідальність за державні злочини" від 25 грудня 1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.
Дія цієї статті поширюється на осіб, громадян України, які постійно проживали в Україні і яких з різних причин було переміщено за межі колишнього Радянського Союзу, необґрунтовано засуджено військовими трибуналами, Верховним Судом Союзу РСР чи піддано репресіям позасудовими органами.
Відповідно до статей 3, 4 Закону № 962-XII, у редакції до 05.05.2018, постановлено реабілітувати всіх громадян, засланих і висланих з постійного місця проживання та позбавлених майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями. Поновити реабілітованих в усіх громадських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Частиною 1 статті 6 Закону № 962-XII, у вказаній редакції передбачено, що реабілітованим громадянам відповідно до статті 1 цього Закону час тримання під вартою, відбування покарання в місцях позбавлення волі, заслання або перебування на примусовому лікуванні зараховується у потрійному розмірі в стаж роботи для призначення трудових пенсій.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедури реабілітації жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" № 2325-VIII від 13.03.2018 внесено ряд суттєвих змін до Закону № 962-ХІІ, а також викладено в новій редакції, зокрема, назву закону "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", преамбулу та статей 1, 3, 6 Закону № 962-ХІІ.
Вказаний перелік надав значно ширшого тлумачення поняттю репресованих осіб та осіб, які потерпіли від репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років, та розширив коло осіб, до яких можуть бути застосовано пільги, передбачені Законом № 962-ХІІ.
Статтею 1-1 Закону № 962-XII встановлено, зокрема, що вислання – примусове виселення особи з місця її проживання з встановленням заборони на проживання у визначеній місцевості або примусове виселення чи переселення особи з місця її проживання в іншу місцевість або за межі СРСР; депортація – примусове виселення народів, етнічних, етноконфесійних, соціальних або інших груп населення з місць їхнього постійного проживання з політичних, класових, соціальних, релігійних, національних мотивів; заслання – примусове переміщення особи з місця її проживання з обов`язковим поселенням у певній місцевості, спецпоселенні, встановленням обмеження на право пересування та заборони виїзду з місця спецпоселення; репресована особа – особа, яка зазнала репресій з мотивів та у формах, визначених цим Законом; члени сім`ї – чоловік або дружина репресованої особи, діти репресованої особи, у тому числі повнолітні або усиновлені, батьки, вітчим, мачуха репресованої особи, усиновлювач, опікун, піклувальник, а також інші родичі або особи, які на момент здійснення репресій проживали з репресованою особою однією сім`єю були пов`язані спільним побутом.
Відповідно до статті 1-2 Закону № 962-XII від 17.04.1991 (зі змінами і доповненнями) реабілітованими визнаються особи:
1) які до 24.08.1991 були обвинувачені або яким було призначено покарання за рішенням позасудового органу незалежно від діяння або мотивів обвинувачення чи призначення покарання;
2) стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено факт здійснення репресій проти таких осіб з класових, національних, політичних, релігійних, соціальних мотивів;
3) стосовно яких до 24.08.1991 були здійснені репресії за рішенням іншого репресивного органу, якщо встановлено недоведеність вини таких осіб у скоєнні злочину або адміністративного правопорушення;
4) які до 24.08.1991 були арештовані, перебували під вартою і яким було пред`явлено обвинувачення за статтями законодавчих актів, передбачених підпунктів 1-5, за законодавчими актами, передбаченими пунктами 6-14, за діяння, передбачені підпунктів 15-22 статті 3 цього Закону, якщо справи проти таких осіб були припинені під час слідства, попереднього (досудового) слідства або закриті за відсутності події злочину, відсутності складу злочину, недоведеності участі особи у вчиненні злочину;
5) стосовно яких до 24.08.1991 за рішенням іншого репресивного органу були здійснені репресії у формах, визначених статтею 2 цього Закону, за недонесення (неповідомлення) про вчинення або підготовку до вчинення іншою особою діяння, за яке законодавством, що діяло до 24.08.1991, було передбачено кримінальну або адміністративну відповідальність, за умови що особа, якій призначено покарання за вчинення або підготовку до вчинення такого діяння, була реабілітована в установленому порядку.
Згідно з статтею 1-3 Закону № 962-XII потерпілими від репресій – є діти репресованої особи, у тому числі усиновлені, які у віці до 18 років залишилися без батька, матері (усиновлювача) внаслідок здійснення репресій проти батька, матері (усиновлювача) або які народилися не пізніше ніж через 10 місяців з дня арешту батька, матері, або які народилися у місці позбавлення волі, на засланні, висланні під час перебування репресованої особи у місці позбавлення волі, на засланні, висланні, залишення репресованої особи для роботи у таборах Народного комісаріату внутрішніх справ у становищі вільнонайманого без права виїзду з прикріпленням до районів табору-будівництва, закріплення репресованої особи за будівництвом згідно з директивою Народного комісара внутрішніх справ та Прокурора СРСР від 29.04.1942 № 185, або які народилися у матері, яку було примусово безпідставно поміщено до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, під час перебування матері у такому психіатричному закладі, або які у віці до 18 років перебували, незалежно від тривалості, у спецприймальниках чи розподільниках, спеціальних будинках малюка чи дитячих будинках репресивних органів, або які внаслідок здійснення репресії проти батька, матері були примусово позбавлені імен, включаючи родові імена.
Положення цієї норми чітко визначають, що потерпілими від репресій є діти репресованої особи, у тому числі: діти, які були переселені разом із батьками; діти, які народилися під час перебування репресованої особи на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.
Таким чином, до членів сімей, яких було примусово переселено, належать й діти, які народилися на засланні і проживали з репресованою особою однією сім`єю.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема у постанові від 13.05.2024 у справі № 500/5507/23.
Відповідно до статті 3 Закону № 962-XII реабілітації підлягають всі громадяни, заслані і вислані з постійного місця проживання та позбавлені майна за рішенням органів державної влади і управління з політичних, соціальних, національних, релігійних та інших мотивів під приводом боротьби з куркульством, противниками колективізації, так званими бандпособниками та їх сім`ями.
Статтею 4 Закону № 962-XII передбачено поновити реабілітованих в усіх громадянських правах, у тому числі в праві проживання в населених пунктах і місцевостях, в яких вони постійно проживали до репресій, поширивши це право на членів їх сімей.
Із порівняльного аналізу редакцій статті 6 вказаного Закону слідує, що частина 1 статті 6 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" із змінами внесеними Законом № 2325-VIII передбачає надання пільг всім реабілітованим відповідно до цього Закону громадянам, без диференціації залежно від підстави, за якою особу було реабілітовано, як це було передбачено в редакції Закону, яка діяла до 05.05.2018.
Згідно пункту "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 01.11.1991 року № 1788-XII (надалі, також – Закон № 1788-ХІІ), призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії – на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, – на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Повертаючись до матеріалів справи, суд звертає увагу на наступне.
10.06.2025 ОСОБА_1 звернулася до ГУ ПФУ в Івано-Франківській області із заявою про встановлення їй доплати до пенсії, як особі, яка є потерпілою від політичних репресій. До даної заяви позивачка долучила пакет документів, серед яких архівна довідка УМВС України в Івано-Франківській області МВС України № 55/108/05/13-2021 від 15.12.2021, лист Національної комісії з реабілітації № 2027 від 18.10.2023, рішення Національної комісії з реабілітації від 27.07.2023, висновок Національної комісії з реабілітації про визнання особи потерпілою від репресій, свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 .
Відповідно до змісту архівної довідки УМВС України в Івано-Франківській області МВС України № 55/108/05/13-2021 від 15.12.2021, ОСОБА_2 , 1902 року народження, ОСОБА_3 , 1906 року народження, ОСОБА_4 1931 року народження, ОСОБА_2 1932 року народження за рішенням Особливої Наради при Міністрі Державної Безпеки Союзу РСР (витяг з протоколу № 55від 29.11.1950) як сім`я посібника учасникам Організації українських націоналістів , 07.11.1950 року із с. Кривопілля Жаб`євського району Станіславської області виселені на спецпоселення в іркутську область, з конфіскацією майна. Разом з ними вивезений неповнолітній ОСОБА_5 , 1936 року народження. З обліку спецпоселення дані особи зняті одночасно – 08.02.1957. На підставі статті 3 Закону України від 17.04.1991 "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" УВС Івано-Франківської області 16.03.1992 вищезазначені особи реабілітовані з поновленням у всіх громадянських правах і поверненням конфіскованого майна або його вартості. Відомості про конфісковане майно у справі відсутні.
ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в болакшиному бору, нижньоудинського району, іркутської області, росія, про що 17.02.1951 року складено актовий запис № 22, батько – ОСОБА_2 , українець, мати – ОСОБА_3 , українка, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого управлінням рацс іркутської області нижньоудинського району в м. нижньоудинську 09.12.2005.
Виходячи із вищезазначеного, позивачка є особою, яка народилася на засланні та проживала із репресованою особою (батьком позивачки) однією сім`єю.
За змістом Висновку Національної комісії з реабілітації про визнання особи потерпілою від репресій, ОСОБА_1 , 1951 року народження, є дитиною репресованої особи, інформація про вчинення репресій проти особи міститься в архівних установах України, форма репресії – заслання, висновок який дійшла комісія – ОСОБА_1 підлягає визнанню потерпілою від репресій відповідно до пункту 2 статті 1-3 Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років" як дитина репресованої особи, яка народилася на засланні під час перебування репресованої особи на засланні. З огляду на що, Національна комісія з реабілітації приходить до висновку, що ОСОБА_1 , 1951 року народження, підлягає визнанню потерпілою від репресій.
Рішенням Національної комісії з реабілітації від 16.08.2022, оформленого протоколом № 11, ОСОБА_1 визнано потерпілою від репресій.
Таким чином, у позивачки виникло право на встановлення їй підвищення до пенсії як члену сім`ї особи, яку було примусово переселено.
Стосовно позовних вимог щодо розміру такого підвищення пенсії та доводів сторін з цього приводу, суд звертає увагу на наступне.
Згідно пункту "г" частини 1 статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 01.11.1991 року № 1788-XII (надалі, також – Закон № 1788-ХІІ), призначені пенсії підвищуються репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, призначені пенсії – на 50 процентів, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, – на 25 процентів мінімальної пенсії за віком.
Частиною 1 статті 28 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.
Відповідно до пункту 6 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, з наступними змінами та доповненнями (надалі, також – Закон № 1058-IV) до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України "Про пенсійне забезпечення". Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.
Підпунктом 2 пункту 4 Постанови № 654 (з наступними змінами та доповненнями) установлено, що з 01 вересня 2008 року репресованим особам, яких у подальшому було реабілітовано, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54,40 грн, а членам їх сімей, яких було примусово переселено – 43,52 грн.
Згідно з статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, згідно з яким, Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй.
Стаття 28 Закону № 1058-IV визначає розмір мінімальної пенсії за віком, який встановлений в розмірі прожиткового мінімуму, встановленому для осіб, що втратили працездатність, визначеного законом.
Відповідно до вимог частини 1 статті 2 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 № 966-XIV з наступними змінами та доповненнями, прожитковий мінімум застосовується для встановлення розмірів мінімальної заробітної плати та мінімальної пенсії за віком.
Згідно із частиною 4 статті 28 Закону № 1058-IV мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений частинами 1-3 цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом.
Із урахуванням загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, під час визначення розміру підвищення до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані та членам їх сімей, яких було примусово переселено, слід керуватися нормами Закону № 1788-XII, який має вищу юридичну силу, а не підпунктом 2 пункту 4 Постанови № 654, зважаючи на те, що останній звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить наведеним нормам Закону.
Аналогічна правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 10.10.2018 у справі № 446/1549/16-а, від 27.11.2018 у справі № 446/1515/16-а та від 06.02.2019 у справі № 446/1848/16-а.
Таким чином, з огляду на встановлені вище обставини, суд вважає, що підстав для не призначення позивачці підвищення пенсії, передбаченого особам, які є членами сім`ї репресованої особи, яка в подальшому була реабілітована немає, відтак суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 18.06.2025 № 926020110592 є протиправним та підлягає скасуванню.
Відповідно до частини 4 статті 45 Закону № 1058-IV, перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п`ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії – з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа; у разі настання обставин, які тягнуть за собою зменшення пенсії, – з першого числа місяця, в якому настали ці обставини, якщо вони мали місце до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо вони мали місце після 15 числа.
Із заявою про перерахунок пенсії позивачка звернулася 10.06.2025, у зв`язку з чим, з врахуванням положень частини 4 статті 45 Закону № 1058-IV, перерахунок її пенсії має бути здійснено пенсійним органом з 1 числа місяця.
Водночас суд зазначає, що дискреційні повноваження – це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення.
Тобто дискреційні повноваження – це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Суд зауважує, що у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючи за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. 
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
За приписами вказаної норми у разі, якщо суб`єкт владних повноважень використав надане йому законом право на прийняття певного рішення за наслідками звернення особи, але останнє визнане судом протиправним з огляду на його невідповідність чинному законодавству, при цьому суб`єктом звернення дотримано усіх визначених законом умов, то суд вправі зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти певне рішення.
Якщо ж таким суб`єктом на момент прийняття рішення не перевірено дотримання суб`єктом звернення усіх визначених законом умов або при прийнятті такого рішення суб`єкт дійсно має дискреційні повноваження, то суд повинен зобов`язати суб`єкта владних повноважень до прийняття рішення з урахуванням оцінки суду.
Отже, зобов`язання судовим рішенням суб`єкта владних повноважень до вчинення конкретних дій (прийняття конкретних рішень) можливе, за загальним правилом, лише за умови почергового встановлення судом двох обставин: позивач на момент звернення до відповідного суб`єкта владних повноважень забезпечив виконання всіх без винятку вимог закону для отримання конкретного рішення; зобов`язання суб`єкта владних повноважень розглянути повторно звернення позивача з урахуванням висновків суду є недоцільним (об`єктивно встановлено безальтернативність рішення суб`єкта владних повноважень, яке може бути прийняте за встановлених судом обставин у конкретній справі).
Відтак, критеріями, які впливають на обрання судом способу захисту прав особи в межах вимог про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, є встановлення судом додержання суб`єктом звернення усіх передбачених законом умов для отримання позитивного результату та наявність у суб`єкта владних повноважень права діяти при прийнятті рішення на власний розсуд.
Тобто, адміністративний суд не обмежений у виборі способів відновлення права особи, порушеного владними суб`єктами, і вправі обрати найбільш ефективний спосіб відновлення порушеного права, який відповідає характеру такого порушення з урахуванням обставин конкретної справи. Перебирання непритаманних суду повноважень державного органу не відбувається за відсутності обставин для застосування дискреції.
Оскільки матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність можливості у відповідача прийняти обґрунтоване та законне рішення у формі, передбаченій чинним законодавством, а також враховуючи те, що призначення, перерахунок та виплата пенсії є дискреційними повноваженнями пенсійного органу, суд дійшов висновку, що з метою захисту порушеного права позивачки слід зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, як орган, який відмовив у встановленні позивачці підвищення до пенсії як особі, яка є членом сім`ї репресованої особи, яка в подальшому була реабілітована, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок пенсії за віком та здійснити їй перерахунок та виплату пенсії за віком з 01.06.2025, з нарахуванням їй підвищення пенсії у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з врахуванням раніше виплачених сум та з врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
При цьому, згідно з частиною четвертою статті 245 КАС України у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача – суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Враховуючи вищевикладене, суд робить висновок про повне обґрунтування заявлених позовних вимог, тому позов підлягає задоволенню повністю.
Суд вказує, що задовольняючи позовні вимоги, суд користується повноваженнями, передбаченими частиною другою статті 9, 245 Кодексу адміністративного судочинства України, а саме: самостійно визначає формулювання резолютивної частини рішення суду, з метою її більш ефективного виконання та надання повного захисту правам позивача.
Частина 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Документально підтвердженими судовими витратами в даній справі є витрати позивачки на сплату судового збору в розмірі 1211,20 грн згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 2181852529 від 15.07.2025 (а.с. 13).
Як наслідок, на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області підлягає стягненню сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн, відповідно до розміру задоволених позовних вимог.
Інші витрати, питання про розподіл яких може бути вирішено судом, відсутні.
На підставі статті 129-1 Конституції України, керуючись статтями 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:
Позов задовольнити повністю. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області № 926020110592 від 18.06.2025 щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_1 з нарахуванням підвищення розміру пенсії як особі, яка є членом сім`ї репресованої особи, яка в подальшому була реабілітована в розмірі 25 процентів мінімального розміру пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок пенсії за віком та здійснити їй перерахунок та виплату пенсії за віком з 01.06.2025, з нарахуванням їй підвищення пенсії у розмірі 25 процентів мінімальної пенсії за віком відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з врахуванням висновків суду, викладених у цьому рішенні.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код ЄДРПОУ 20987385, вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 (двадцять) копійок. 
Копію рішення надіслати учасникам справи.
Відповідачу копію цього рішення надіслати через підсистему "Електронний суд".
Перебіг процесуальних строків, початок яких пов`язується з моментом вручення процесуального документа учаснику судового процесу в електронній формі, починається з наступного дня після доставлення документів до Електронного кабінету в розділ "Мої справи".
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
позивачка – ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 );
відповідач – Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код ЄДРПОУ 20987385, вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012).

Суддя  Главач І.А.