П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 березня 2026 року м. Київ

Справа № 940/917/25
Провадження: № 22-ц/824/7083/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Леонової Юлії Сергіївни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайниця-Агро»
на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 15 грудня 2025 року та на додаткове рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Самсоненка Р. В.,
у справі за первісним позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайниця-Агро» про визнання права оренди земельної ділянки таким що припинене, відсутнім права оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку, та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Тайниця-Агро" до ОСОБА_1 про визнання права оренди земельної ділянки пролонгованим та таким, що діє до 19.12.2031 року,

в с т а н о в и в:

В травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона є власником земельної ділянки площею 2,3891 га, кадастровий номер: 3224687400:02:012:0012, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території с. Тайниця Тетіївської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області. 07 липня 2017 року між нею та ТОВ «Тайниця-Агро» укладено договір оренди землі № 100, відповідно до якого належна їй земельна ділянка передана в оренду відповідачу строком на 7 років (пункт 8 договору). Договір набрав чинності з моменту його державної реєстрації 19 грудня 2017 року, у зв`язку з чим строк його дії спливав 19 грудня 2024 року. Зазначає, що вона, позивачка, 20 червня 2024 року направила на адресу відповідача лист із пропозицією розірвати договір оренди у зв`язку з наміром самостійно використовувати належну їй земельну ділянку, додавши до нього проєкт відповідної угоди. Не отримавши відповіді на вказаний лист, 14 лютого 2025 року вона повторно звернулася до відповідача із заявою про припинення дії договору оренди, в якій зазначила, що строк дії договору закінчився, а вона не має наміру продовжувати його на новий строк. У відповідь на зазначену заяву відповідач листом від 12 березня 2025 року повідомив, що, на його переконання, договір оренди є пролонгованим на підставі пункту 8 договору до 2031 року. Надалі, 21 березня 2025 року, вона звернулася до відповідача з вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, в якій просила протягом 10 днів з моменту її отримання повернути земельну ділянку шляхом підписання акта приймання-передачі.
Разом з тим ОСОБА_1 зазначає, що жодної угоди про поновлення договору оренди вона не підписувала, не погоджувалася на продовження його дії та неодноразово повідомляла відповідача про свій намір припинити орендні правовідносини, зокрема листом від 20 червня 2024 року.
За таких обставин, вважає, що право оренди відповідача на спірну земельну ділянку є припиненим, а сама земельна ділянка підлягає поверненню її власнику.
З огляду на викладене, зазначає, що не має можливості захистити своє право власності в інший спосіб, окрім як шляхом звернення до суду з вимогами про визнання припиненим права оренди земельної ділянки, відсутнім права оренди земельної ділянки та її повернення.
23 червня 2025 року ТОВ «Тайниця-Агро» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , у якому просило визнати право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 3224687400:02:012:0012 пролонгованим та таким, що діє до 19 грудня 2031 року.
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що п.8 договору сторони передбачили механізм автоматичної пролонгації договору у разі відсутності заяви будь-якої зі сторін про його припинення не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку його дії. На переконання відповідача, позивачка не довела належного та своєчасного повідомлення про небажання продовжувати дію договору, а тому договір вважається пролонгованим на той самий строк і на тих самих умовах. Вказувалося, що погоджений сторонами механізм пролонгації є самостійним договірним способом продовження орендних правовідносин, який не потребує укладення додаткової угоди та не суперечить положенням чинного законодавства.
Рішенням Тетіївського районного суду Київськоїобласті від 15 грудня 2025 року позов   ОСОБА_1  задоволеночастково.
Визнано право оренди ТОВ «Тайниця-Агро» на земельну ділянку з кадастровим номером 3224687400:02:012:0012 відсутнім.
Зобов`язано ТОВ «Тайниця-Агро» повернути ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3224687400:02:012:0012.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1211 грн 20 коп.
Стягнуто з ТОВ «Тайниця-Агро» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 1211 грн 20 коп.
У задоволенні зустрічного позову ТОВ «Тайниця-Агро» відмовлено.
Додатковим рішенням Тетіївського районного суду Київськоїобласті від 29 грудня 2025 року стягнуто з ТОВ «Тайниця-Агро» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничудопомогу в сумі 10 000 грн.
Не погодившись із такимисудовими рішеннями, адвокат Леонова Ю. С. в інтересах ТОВ «Тайниця-Агро»подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, рішення та додаткове рішення просила скасувати та ухвалити нове про відмову в позові та задоволення зустрічного позову ТОВ «Тайниця-Агро».
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила про те, що суд безпідставно визнав доведеним факт направлення та отримання ТОВ «Тайниця-Агро» листа позивачки від 20.06.2024 року про бажання розірвати договір оренди, тоді як належні та допустимі докази такого направлення і отримання у матеріалах справи відсутні. Вказала, що повідомлення про вручення не підтверджує змісту відправлення, опис вкладення до листа відсутній, а перевірка трек-номера на офіційному сайті АТ «Укрпошта» не містить даних про відповідне відправлення. На переконання скаржника, суд не надав належної оцінки цим обставинам та поклав негативні наслідки недоведеності факту отримання листа саме на відповідача.
Також зазначила про те, що суд неправильно застосував положення статті 33 Закону України «Про оренду землі», помилково ототожнивши процедуру поновлення договору, передбачену цією нормою, із погодженим сторонами у пункті 8 договору механізмом автоматичної пролонгації. Наголосила, що сторони, реалізуючи принцип свободи договору, передбачений статтями 6, 627 ЦК України, встановили самостійний договірний порядок продовження строку дії договору, який не потребує направлення орендарем листа-повідомлення чи укладення додаткової угоди. За відсутності заяви будь-якої зі сторін про небажання продовжувати договір не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку його дії, договір вважається пролонгованим на той самий строк і на тих самих умовах. З огляду на те, що позивачка не довела факту належного та своєчасного повідомлення про припинення договору, скаржник вважає, що договір оренди автоматично продовжив свою дію до 19.12.2031 року, а відтак підстав для визнання права оренди відсутнім та повернення земельної ділянки не було.
Крім того, зазначила, що суд не врахував принцип добросовісності та заборони суперечливої поведінки, оскільки позивачка, погодившись із умовами договору, зокрема, щодо автоматичної пролонгації, після спливу строку дії договору фактично почала їх заперечувати.
Також, просила скасувати додаткове рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що у разі скасування основного рішення відсутні правові підстави для покладення таких витрат на відповідача.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
В судовому засіданні адвокат Леонова Ю. С. в інтересах ТОВ «Тайниця-Агро» підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
Адвокат Неживок І. В. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги та вважав їх необґрунтованими.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,3891 га, кадастровий номер 3224687400:02:012:0012, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території с. Тайниця Тетіївської міської територіальної громади Білоцерківського району Київської області (а. с. 16 - 18).
07 липня 2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Тайниця-Агро» укладено договір оренди землі № 100, відповідно до якого позивачка передала відповідачу в строкове платне користування зазначену земельну ділянку строком на 7 років. Договір набрав чинності після його державної реєстрації, яка проведена 19 грудня 2017 року, у зв`язку з чим строк його дії спливав 19 грудня 2024 року (а. с. 19 - 21).
Відповідно до пункту 8 договору передбачено, що після закінчення строку його дії орендар має переважне право на поновлення договору на новий строк, а у разі якщо жодна із сторін не заявила про бажання розірвати договір не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку його дії, договір вважається пролонгованим на тих самих умовах і на той самий строк.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на березень 2025 року право оренди на спірну земельну ділянку зареєстровано за ТОВ «Тайниця-Агро» (а. с. 18).
Звертаючись до суду із позовом та обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_1 посилалась на те, що, вважаючи договір оренди таким, що припинив свою дію, вона 20 червня 2024 року направила на адресу відповідача лист, у якому повідомила про намір розірвати договір оренди у зв`язку з бажанням використовувати земельну ділянку особисто, та додала проєкт відповідної угоди (а. с. 22-24).
14 лютого 2025 року позивачка повторно звернулася до відповідача із заявою про припинення дії договору оренди у зв`язку із закінченням строку його дії та відсутністю наміру продовжувати орендні правовідносини (а. с. 25-26), яку відповідач отримав (а. с. 27).
12 березня 2025 року ТОВ «Тайниця-Агро» повідомило позивачку про те, що, на його переконання, договір оренди вважається пролонгованим відповідно до умов пункту 8 договору, оскільки за три місяці до закінчення строку його дії відповідач не отримував від орендодавця заяви про намір його розірвати (а. с. 28).
У подальшому, 21 березня 2025 року, позивачка направила відповідачу вимогу про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та її повернення шляхом підписання акта приймання-передачі (а. с. 29-30).
Відповідач відмовився виконати зазначену вимогу, посилаючись на чинність договору та його пролонгацію (а. с. 33).
Отже, спір між сторонами виник у зв`язку з тим, що позивачка вважає договір оренди таким, що припинив свою дію 19 грудня 2024 року, та таким, що не підлягає пролонгації, тоді як відповідач наполягає на автоматичному продовженні до 19 грудня 2031 року відповідно до умов договору.
Задовольняючи первісний позов частково та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Тайниця-Агро» не дотрималося вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі» щодо поновлення договору, оскільки не направило орендодавцю до спливу строку дії договору листа-повідомлення про намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк та не надало проєкту додаткової угоди.
Суд дійшов висновку про те, що положення пункту 8 договору в частині автоматичної пролонгації не можуть застосовуватися всупереч імперативним вимогам статті 33 Закону України «Про оренду землі», а відтак відсутні правові підстави вважати договір пролонгованим.
Ураховуючи, що строк дії договору сплив 19 грудня 2024 року, а додаткова угода про його поновлення сторонами укладена не була, суд дійшов висновку про відсутність у відповідача права оренди на спірну земельну ділянку після спливу строку договору та, як наслідок, визнав право оренди відсутнім і зобов`язав відповідача повернути земельну ділянку власнику.
Водночас у задоволенні вимоги про визнання припиненим права оренди суд відмовив, вважаючи її неефективним способом захисту порушеного права.
Проте, колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини.
Вказані обставини мають певний часовий проміжок дії, який має початок та закінчення.
У частині першій статті 251 ЦК України строк визначено як певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином чи рішенням суду (частина третя статті 251 ЦК України).
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.
Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Тому вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Тобто сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17, у якій наголошено на визначальній ролі волевиявлення сторін у встановленні строку дії договору та можливості його регулювання за домовленістю сторін.
У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.
Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом.
На час підписання договору оренди, 07 липня 2017 року, частина четверта статті 124 ЗК України передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.
Статтею 125 ЗК України передбачено, що право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.
Вимога про те, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону, передбачена у частині другій статті 126 ЗК України.
Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон № 161-XIV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
У статті 13 Закону № 161-XIV надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 цього Закону № 161-XIV).
Згідно зі статтею 18 названого Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.
Статтею 20 Закону № 161-XIV передбачено, що укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.
Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону № 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.
У ЦК України передбачено як визначення строку, так і початку перебігу строку та його закінчення.
Статтею 252 ЦК України вказано, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України).
Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України).
Переважна більшість правовідносин, які урегульовані нормами цивільного законодавства, є відносинами, у яких забезпечується правомірна поведінка їх суб`єктів та нормальна реалізація ними суб`єктивних прав і виконання суб`єктивних обов`язків.
Тому і строки у таких правовідносинах є строками здійснення суб`єктивних цивільних прав та виконання обов`язків.
Це загальне правило закріплено у статті 631 ЦК України, зокрема що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
У спеціальному Законі № 161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18).
Як убачається з матеріалів справи, договір оренди набрав чинності з моменту його державної реєстрації, 19.12.2017 року. Саме з цієї дати обчислюється строк його дії.
Як убачається з умов пункту 8 спірного договору, сторони погодили строк його дії тривалістю 7 років з моменту набрання ним чинності, а також передбачили механізм його подальшого продовження.
З огляду на те, що договір набрав чинності з моменту його державної реєстрації, 19.12.2017 року, отже, строк його дії спливав 19.12.2024 року.
Разом з тим, умовами пункту 8 договору передбачено, що у разі якщо жодна із сторін не заявить про намір припинити або розірвати договір не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку його дії, такий договір вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах.
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 зазначала, що 20 червня 2024 року направила на адресу відповідача лист, в якому повідомила про намір розірвати договір оренди у зв`язку з бажанням використовувати земельну ділянку самостійно, а також додала проєкт відповідної угоди (а. с. 22-24).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачка виходила з того, що вказані дії свідчать про належне повідомлення відповідача про небажання продовжувати дію договору, у зв`язку з чим договір оренди є таким, що припинився після спливу строку його дії.
Суд першої інстанції, оцінюючи доводи сторін, виходив з того, що лист позивачки від 20.06.2024 року не був отриманий відповідачем, що підтверджується роздруківкою з вебсайту АТ «Укрпошта», сформованою 19.06.2025 року.
Разом з тим, відповідно до пунктів 121-124, 128 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, інформація в автоматизованій системі обліку поштових відправлень зберігається протягом шести місяців.
Лист було направлено 20.06.2024 року, в той час як роздруківка трекінгу, на яку послався суд першої інстанції, сформована 19.06.2025 року, тобто після спливу встановленого строку зберігання інформації в системі.
За таких обставин відсутність інформації у системі після спливу строку її зберігання не може свідчити ані про факт направлення, ані про факт отримання чи неотримання відповідного поштового відправлення, а тому не може вважатися належним доказом та прийматися до уваги.
В той же час,тим матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б достовірно підтверджували факт направлення позивачкою відповідачу відповідного листа.
Зокрема, надані позивачкою копії документів (рекомендованого повідомлення) не дають можливості встановити ані факт відправлення, ані зміст поштового відправлення, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що відповідача було належним чином повідомлено про намір розірвати договір у строки, передбачені його умовами.
Крім того, матеріали справи не містять опису вкладення до цінного листа, що унеможливлює встановлення змісту направленого поштового відправлення та суттєво знижує доказову силу наданих позивачкою документів.
Також встановлено, що у повідомленні про вручення, долученому позивачкою до позовної заяви, зазначено контактний номер телефону, який не належить відповідачу та не має до нього жодного відношення. Зокрема, номер телефону ( НОМЕР_1 ), зазначений у вказаному повідомленні, не використовується відповідачем та не збігається з його офіційним контактним номером, відомості про який містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме: НОМЕР_3.
Отже, у сукупності наведені обставини свідчать про недоведеність факту належного та своєчасного повідомлення відповідача про намір розірвати договір оренди у строки та в порядку, передбачені умовами договору.
Незважаючи на це, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним доказам, не врахував доводи та заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, зустрічній позовній заяві та під час судового розгляду, а також безпідставно визнав доведеним факт направлення відповідного повідомлення відповідачу, що призвело до неправильного встановлення фактичних обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та, як наслідок, ухвалення незаконного й необґрунтованого рішення. 
В подальшому, обґрунтовуючи висновки про припинення права оренди, суд першої інстанції виходив із того, що ТОВ «Тайниця-Агро» не дотрималося вимог статті 33 Закону України «Про оренду землі» щодо поновлення договору оренди.
Оцінюючи такі висновки суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Предметом позову у даній справі є встановлення наявності чи відсутності у відповідача права оренди земельної ділянки, а також пов`язані з цим вимоги про повернення земельної ділянки.
Відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, а також договором оренди землі (частина перша статті 2 Закону України «Про оренду землі»).
Згідно з частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, а спеціальним законом, який визначає особливості укладення, виконання, припинення та поновлення договору оренди землі, є Закон України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин.
Колегія суддів звертає увагу на те, що при вирішенні спору підлягають застосуванню норми матеріального права у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, зокрема, щодо укладення договору та визначення сторонами умов його дії. Водночас при оцінці правових наслідків враховується законодавство, чинне на момент розгляду справи, у тій мірі, в якій воно не змінює зміст уже набутого сторонами обсягу прав та обов`язків.
Так, за змістом статей 1, 13 Закону України «Про оренду землі» (у зазначеній редакції) оренда землі є заснованим на договорі строковим платним володінням і користуванням земельною ділянкою, а договір оренди землі встановлює взаємні права та обов`язки сторін на визначений строк.
Відповідно до частини першої статті 31 цього Закону договір оренди землі припиняється, зокрема, у разі закінчення строку, на який його укладено.
Разом з тим, припинення договору у зв`язку із закінченням строку його дії не є безумовним, оскільки має оцінюватися з урахуванням умов самого договору та спеціальних норм закону, які регулюють можливість його продовження.
Згідно зі статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконувати свої обов`язки.
У системному зв`язку з положеннями статей 598, 631 ЦК України припинення зобов`язання у зв`язку із закінченням строку його дії відбувається автоматично лише у випадку, якщо інше не передбачено договором або законом.
Отже, сам по собі факт спливу строку дії договору не є безумовною підставою для припинення орендних правовідносин, якщо інше прямо встановлено умовами договору або законом.
Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що погоджений сторонами у п. 8 договору механізм пролонгації дії договору суперечить положенням статті 33 Закону України «Про оренду землі» та фактично виключає можливість врегулювання сторонами іншого порядку продовження договору, ніж передбачений законом.
Відповідно до статті 33 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) законодавцем визначено порядок поновлення договору оренди землі, який, залежно від поведінки сторін, може реалізовуватися як шляхом здійснення орендарем переважного права на укладення договору на новий строк (частини перша-п`ята), так і у силу закону - за наявності умов, передбачених частиною шостою цієї статті.
Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що зазначена норма регулює саме порядок поновлення договору оренди землі як окремого правового механізму продовження орендних правовідносин після закінчення строку дії договору, який передбачає вчинення сторонами певних юридично значущих дій або настання визначених законом юридичних фактів.
Водночас положення статті 33 Закону України «Про оренду землі» не містять прямої заборони щодо можливості сторін врегулювати у договорі інший, додатковий або альтернативний механізм продовження строку дії договору, за умови, що такий механізм не суперечить імперативним приписам закону.
Як убачається з умов пункту 8 спірного договору, сторони, реалізуючи принцип свободи договору, погодили окремий механізм продовження строку його дії, автоматичну пролонгацію, яка настає за відсутності заяви будь-якої зі сторін про припинення договору у визначений договором строк.
Сутність такого механізму полягає у тому, що сторони ще на момент укладення договору заздалегідь визначили правові наслідки своєї подальшої поведінки, а саме погодили, що у разі відсутності заперечень щодо продовження договору він вважається продовженим на той самий строк і на тих самих умовах без необхідності укладення додаткових правочинів.
За своєю правовою природою зазначений механізм є формою договірного регулювання тривалості зобов`язання та не є тотожним поновленню договору у розумінні статті 33 Закону України «Про оренду землі», оскільки не передбачає реалізації орендарем переважного права, не ставить продовження договору у залежність від направлення листа-повідомлення, не вимагає укладення додаткової угоди або нового договору та ґрунтується виключно на попередньо вираженій узгодженій волі сторін.
Отже, автоматична пролонгація договору не підміняє та не заперечує механізм поновлення договору, визначений статтею 33 Закону України «Про оренду землі», а існує як самостійний спосіб регулювання правовідносин сторін, який застосовується у разі настання передбачених договором умов.
Суд першої інстанції, дійшовши висновку про неможливість застосування погодженого сторонами механізму автоматичної пролонгації, фактично ототожнив поняття «поновлення договору» та «пролонгація договору», не надав належної правової оцінки змісту умов договору та не врахував принцип свободи договору.
Крім того, суд не встановив та не обґрунтував, у чому саме полягає суперечність погодженого сторонами механізму пролонгації імперативним нормам закону, що є обов`язковою передумовою для визнання відповідної умови договору такою, що не підлягає застосуванню.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що умови договору щодо автоматичної пролонгації суперечать вимогам статті 33 Закону України «Про оренду землі», є передчасним, не ґрунтується на повному та правильному застосуванні норм матеріального права та зроблений без належного дослідження змісту спірних правовідносин. 
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовна вимога про визнання припиненим права оренди спірної земельної ділянки не є належним та ефективним способом захисту порушеного права, адже такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постанові від 19.02.2024 року у справі № 567/3/22, відповідно до якої належним способом захисту прав орендодавця, який вважає, що зареєстроване право оренди відсутнє, є вимога про визнання відсутнім права оренди. Зазначені висновки також узгоджуються з правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 513/879/19.
Водночас, правильно визначивши неналежність обраного способу захисту в цій частині, суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання права оренди відсутнім та, як наслідок, про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку.У зв`язку з цим позовні вимоги про визнання права оренди відсутнім не підлягають задоволенню.
Колегія суддів також доходить висновку про те, що оскільки вимога про зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку є похідною від позовних вимог про визнання права оренди припиненим та відсутнім, її задоволення можливе лише за умови встановлення обставин відсутності у відповідача відповідного права користування земельною ділянкою.
Разом з тим, як встановлено колегією суддів в ході апеляційного перегляду справи, підстав для висновку про відсутність у відповідача правових підстав користування спірною земельною ділянкою матеріали справи не містять. За таких обставин вимога про повернення земельної ділянки не має самостійного правового значення, а її задоволення без встановлення факту відсутності у відповідача права оренди призвело б до суперечливих висновків щодо правового статусу спірної земельної ділянки та прав і обов`язків сторін.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, надав неналежну оцінку зібраним у справі доказам, унаслідок чого дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, а також неправильно застосував норми матеріального права.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права оренди земельної ділянки припиненим, відсутнім та зобов`язання повернути земельну ділянку підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову ТОВ «Тайниця-Агро» про визнання права оренди земельної ділянки пролонгованим та таким, що діє до 19.12.2031 року.
Так, за змістом заявлених вимог та доводів зустрічного позову відповідач фактично обґрунтовував свою правову позицію тим, що спірний договір оренди є чинним у силу його пролонгації відповідно до умов договору.
Водночас, звернення з вимогою про визнання права оренди пролонгованим фактично спрямоване на підтвердження вже заявленої стороною обставини щодо чинності договору, а не на усунення порушення права чи оспорювання такого права іншою стороною.
За змістом статті 16 ЦК України судовий захист підлягає застосуванню у разі порушення, невизнання або оспорювання права, тоді як у даному випадку вимога про визнання договору пролонгованим не спрямована на відновлення порушеного права, а фактично зводиться до встановлення юридичного факту, який не є самостійним способом захисту.
Отже, обраний ТОВ «Тайниця-Агро» спосіб захисту не є належним та ефективним у розумінні статті 16 ЦК України, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.
Перевіряючи висновки суду щодо додаткового рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року, колегія суддів виходить з наступного.
Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з ТОВ «Тайниця-Агро» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що представником позивачки у встановленому законом порядку та строки подано належні та допустимі докази, які підтверджують як факт укладення договору про надання правничої допомоги, так і обсяг, характер та вартість наданих послуг.
Судом встановлено, що 23.04.2025 між ОСОБА_1 та адвокатом Неживком І.В. укладено договір про надання правової допомоги, яким передбачено фіксований гонорар у сумі 10 000 грн. На підтвердження понесених витрат подано копію договору з додатком, акт наданих послуг від 18.12.2025 та ордер адвоката.
Оцінюючи співмірність заявлених до стягнення витрат, суд першої інстанції врахував характер спору, необхідність підготовки процесуальних документів, участь у судових засіданнях, аналіз значного обсягу письмових доказів, а також тривалість розгляду справи, яка здійснювалася в порядку загального позовного провадження з поданням зустрічного позову. 
Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
При цьому, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України відносить витрати на професійну правничу допомогу саме до витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Статею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також документи, що свідчать про фактичне надання таких послуг.
Відтак, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
З матеріалів справи убачається, що з метою підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 в позовній заяві зазначено про намір понести судові витрати у розмірі 10 000 грн (а. с. 11). Отже, позивачкою було дотримано вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо завчасного повідомлення суду та іншої сторони про наявні та очікувані витрати на правничу допомогу.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, актів тощо), які подаються до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови попереднього заявлення таких вимог.
На підтвердження понесених витрат до суду надано належні та допустимі докази, а саме: договір про надання правничої допомоги від 23.04.2025 року, додаток до нього, яким визначено фіксований розмір гонорару, акт наданих послуг від 18.12.2025 року та ордер адвоката (а. с. 183 - 187).
Отже, понесені позивачкою витрати є реальними, документально підтвердженими, безпосередньо пов`язаними з розглядом справи та такими, що відповідають вимогам статей 133, 137, 141 ЦПК України.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, зокрема, їх дійсність, обґрунтованість, розумність та співмірність з огляду на складність справи та її значення для сторін.
Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові у справі № 755/9215/15-ц, передбачає, що при визначенні розміру відшкодування суд має виходити з критерію реальності витрат (їх дійсності та необхідності) та розумності їх розміру з урахуванням конкретних обставин справи.
Також у постановах Верховного Суду у справах № 905/1795/18, № 922/2685/19 та № 922/3812/19 наголошено, що суд має право оцінювати співмірність витрат, однак таке зменшення можливе лише за наявності відповідного клопотання іншої сторони та доведеності неспівмірності заявлених сум.
У даній справі ТОВ «Тайниця-Агро» не скористалося своїм процесуальним правом подати клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, не навело жодних доводів щодо їх надмірності чи неспівмірності, а також не подало доказів на підтвердження таких тверджень.
Відповідно до висновків Об`єднаної Палати Верховного Суду у справі № 922/445/19, зменшення витрат на професійну правничу допомогу можливе виключно за наявності клопотання іншої сторони із належним обґрунтуванням неспівмірності заявленої суми.
Нереалізація відповідачем цього процесуального права не може бути підставою для скасування додаткового рішення в апеляційному порядку.
Посилання апелянта на положення статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» є безпідставними, оскільки порядок визначення гонорару у даному випадку був прямо погоджений сторонами договору у фіксованому розмірі, що підтверджується додатком до договору та актом наданих послуг.
Сума 10 000 грн не є завищеною з огляду на характер спору, обсяг підготовлених процесуальних документів, участь адвоката у судових засіданнях, необхідність аналізу доказів та підготовки правової позиції у справі, що включала як первісний, так і зустрічний позови.
Разом з тим, колегія суддів ураховує, що за наслідками апеляційного перегляду справи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню.
Водночас, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайниця-Агро» залишено без змін.
З огляду на це, колегія суддів виходить з того, що при вирішенні питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу підлягає врахуванню фактичний результат розгляду справи в суді першої інстанції, а також поведінка сторін під час її розгляду.
Як убачається з матеріалів справи, ТОВ «Тайниця-Агро» під час розгляду справи в суді першої інстанції не скористалося наданим йому процесуальним правом заявити клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, не навело доводів щодо їх неспівмірності чи надмірності та не подало відповідних доказів.
Водночас, надані позивачкою докази підтверджують реальність понесених витрат, їх зв`язок із розглядом справи, а також фактичне надання правничої допомоги, яка охоплювала підготовку процесуальних документів та участь у розгляді як первісного, так і зустрічного позовів.
При цьому, сам факт відмови у задоволенні зустрічного позову свідчить про досягнення позивачкою певного процесуального результату у справі, що також підлягає врахуванню при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Отже, відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд правомірно ухвалив додаткове рішення, оскільки питання про розподіл витрат на правничу допомогу не було вирішено у рішенні Тетіївського районного суду Київської області від 15 грудня 2025 року.
Підстав для його скасування чи зміни в межах доводів апеляційної скарги не встановлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України додаткове рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 рокупідлягає залишенню без змін.
Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як убачається з матеріалів справи, при зверненні до суду з апеляційною скаргою ТОВ «Тайниця-Агро» було сплачено судовий збір у розмірі 7 993,92 грн.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 заявила три вимоги немайнового характеру.
З огляду на те, що апеляційну скаргу ТОВ «Тайниця-Агро» задоволено частково, а саме у частині двох із трьох заявлених позовних вимог ОСОБА_1 , судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає розподілу пропорційно до задоволеної частини апеляційної скарги.
Ураховуючи викладене, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 329,28 грн (7 993,92 ? 2/3).
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375,376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Леонової Юлії Сергіївни в інтересах Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайниця-Агро» задовольнити частково.
Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 15 грудня 2025 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайниця-Агро» » в частині вирішення позовних вимог про визнання відсутнім права оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в цих позовних вимогах.
В решті позовних вимог рішення Тетіївського районного суду Київської області від 15 грудня 2025 року залишити без змін.
Додаткове рішення Тетіївського районного суду Київської області від 29 грудня 2025 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Тайниця-Агро» (09850, Київська область, Білоцерківський район, с.Тайниця, пров. Молодіжний, буд. 2 ЄДРПОУ 31364410) 5 329 (п`ять тисяч триста двадцять дев`ять) грн 28 коп судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді  С. М. Верланов

В. А. Нежура