ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД  вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" лютого 2026 р. Справа№ 910/18376/20 (918/641/22)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Остапенка О.М.
суддів: Отрюха Б.В. 
Сотнікова С.В. 

за участю секретаря судового засідання Карпової М.О.

у присутності представника ТОВ "Апогей" Раєнка В.А. згідно ордера

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтале" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 року
у справі №910/18376/20(918/641/22) (суддя Стасюк С.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтале"
до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей"
2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія
"Артфінброк"
3.Товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитна установа
"Інвестиційна"
4.Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Оферта"
про визнання недійсними правочинів
в межах справи №910/18376/20
за заявою Приватного акціонерного товариства "F&C REALTY"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Апогей"
про банкрутство
ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 року у справі №910/18376/20(918/641/22) у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ТОВ "Монтале" звернулось до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 року у справі №910/18376/20(918/641/22) та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.
Витягом з протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 24.07.2025 року вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Коробенко Г.П., Сітайло Л.Г.
Ухвалою суду від 25.07.2025 року відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Монтале" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 у справі №910/18376/20(918/641/22), повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/18376/20(918/641/22).
31.07.2025 року супровідним листом Господарського суду міста Києва №910/18376/20(918/641/22)/4525/25 від 30.07.2025 року витребувані матеріали даної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Слід зазначити, що головуючий суддя Остапенко О.М. з 28.07.2025 року по 29.08.2025 року перебував у відпустці, а тому фактично справу передано головуючому судді 01.09.2025 року.
Ухвалою суду від 08.09.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ТОВ "Монтале" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 року у справі №910/18376/20(918/641/22), встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 09.10.2025 року за участю повноважних представників учасників провадження у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ "Апогей" просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
У зв`язку з перебуванням суддів Коробенка Г.П. та Сітайло Л.Г. у відпустці витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.10.2025 року для розгляду справи №910/18376/20 (918/641/22) сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Отрюх Б.В., Сотніков С.В.
Ухвалою суду від 07.10.2025 вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №910/18376/20(918/641/22) за апеляційною скаргою ТОВ "Монтале" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025.
Ухвалою суду від 09.10.2025 розгляд справи відкладено на 06.11.2025 на підставі положень ст. 216 ГПК України.
До дати судового засідання від представника скаржника надійшли додаткові документи з відповідними поясненнями по справі.
Ухвалою суду від 06.11.2025 за клопотанням позивача розгляд справи відкладено на 04.12.2025 на підставі положень ст.216 ГПК України.
Судове засідання, призначене на 04.12.2025 об 11 год. 00 хв., не відбулось, оскільки з 10 год. 20 хв. до 12 год. 30 хв. у роботі підсистеми відеоконференцзв`язку (ВКЗ) було зафіксовано збій, що супроводжувався помилкою 500 Internal Server Error / Database exception #7, що призвело до неможливості здійснення технічної фіксації судових засідань, що підтверджується Актом Північного апеляційного господарського суду від 04.12.2025, копію якого долучено до матеріалів справи, у зв`язку з чим ухвалою суду від 04.12.2025 розгляд даної справи призначено на 15.01.2026.
Судове засідання, призначене на 15.01.2026 року, не відбулось у зв`язку з перебуванням головуючого судді Остапенка О.М. на лікарняному.
Після виходу головуючого судді Остапенка О.М. з лікарняного та у зв`язку з перебуванням судді Сотнікова С.В. у відпустці, витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2026 року для розгляду справи №910/18376/20(918/641/22) сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Отрюх Б.В., Козир Т.П. 
Ухвалою суду від 20.01.2026 вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №910/18376/20(918/641/22) за апеляційною скаргою ТОВ "Монтале" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 та призначено її до розгляду на 19.02.2026 за участю повноважених представників учасників провадження у справі.
У зв`язку з перебуванням судді Козир Т.П. з 10.02.2026 на лікарняному витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2026 для розгляду справи №910/18376/20(918/641/22) сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Отрюх Б.В., Сотніков С.В. 
Ухвалою суду від 18.02.2026 вищевказаною колегією суддів прийнято до провадження справу №910/18376/20(918/641/22) за апеляційною скаргою ТОВ "Монтале" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 року.
В судове засідання 19.02.2026 року з`явився представник ТОВ "Апогей".
Представник ТОВ "Монтале" в судове засідання не з`явився, надіславши до його початку через систему "Електронний суд" клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату, яке мотивовано перебуванням останнього на лікарняному.
Розглянувши в судовому засіданні заявлене представником ТОВ "Монтале" клопотання про відкладення розгляду справи з наведених у ньому мотивів, заслухавши думку представника ТОВ "Апогей", судова колегія відмовила у його задоволенні у зв`язку із безпідставністю та необґрунтованістю, про що в судовому засіданні постановлено ухвалу без оформлення окремого документа із занесенням її до протоколу судового засідання в порядку ч.5 ст.233 ГПК України.
При цьому, при прийнятті протокольної ухвали, судом було враховано, що згідно п. 2 ч. 2 ст. 202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку лише у випадку першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Так, судом встановлено, що це вже друга неявка представника скаржника в судове засідання, оскільки ухвалою суду від 06.11.2025 року розгляд справи було відкладено саме за клопотанням ТОВ "Монтале".
Крім того, у відповідності до ч. 11 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Так, в обґрунтування заявленого клопотання представник ТОВ "Монтале" адвокат Гурай-Рацун О.В. посилається на те, що остання не має можливості бути присутньою в судовому засіданні у зв`язку з поганим самопочуттям через високий тиск (артеріальну гіпертензію), а тому з 18.02.2026 року представник перебуває на лікарняному, на підтвердження чого до клопотання було долучено медичний висновок №1111-ВТМР-Р8ТХ-С8НХ від 18.02.2026 року.
До того ж, представником у клопотанні зазначено, що взяти участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів немає можливості, оскільки погіршення стану здоров`я сталось напередодні, що унеможливило своєчасне подання клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, також представником вказано, що він є єдиним представником скаржника, а для залучення іншого представника для участі у справі необхідний додатковий час, в тому числі для ознайомлення зі справою.
Так, господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи з причин, пов`язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п. Господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні свого представника. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах.
Колегія суддів зазначає, що заявником клопотання належним чином не доведено суду ані відсутності іншого повноважного представника, ані неможливості розгляду справи без участі ТОВ "Монтале".
Також враховано, що скаржником подано апеляційну скаргу, а в судовому засіданні 09.10.2025 року у даному складі суду судом заслухано пояснення представників скаржника та відповідача-1 по суті спору та вимог апеляційної скарги, що свідчить про те, що ТОВ "Монтале" скористалось своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні та надання пояснень на підтвердження власної правової позиції.
При розгляді даного клопотання про відкладення судом взято до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 16.07.2020 року у справі №924/369/19 та від 01.10.2020 року у справі №361/8331/18, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Окрім наведеного, слід зазначити, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч. 12 ст. 270 ГПК України).
За викладених обставин, оскільки явка представників учасників провадження у справі обов`язковою не визнавалась, а їх неявка в свою чергу не перешкоджає вирішенню спору, враховуючи другу неявку представника скаржника, беручи до уваги, що матеріалів достатньо для розгляду справи по суті, зважаючи на те, що відкладення є правом суду, а не обов`язком, з метою недопущення безпідставного затягування розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що заявлене клопотання про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній матеріалами у відсутність представників ТОВ "Монтале" та інших учасників провадження у справі.
Представник ТОВ "Апогей" в судовому засіданні проти доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
19.02.2026 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення представника відповідача-1, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення суду першої інстанції від 26.06.2025 року у даній справі - залишити без змін, виходячи з такого.
Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду міста Києва на стадії процедури розпорядження майном введеної ухвалою суду від 23.01.2025 перебуває справа №910/18376/20 про банкрутство ТОВ "Апогей".
У серпні 2022 року ТОВ "ФК "Монтале" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до ТОВ "Апогей", ТОВ "ФК "Артфінброк", ТОВ "КУ "Інвестиційна" та ТОВ "Фінансова Оферта" про визнання недійсними правочинів, а саме:
- визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги, укладений 02.10.2020 між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Монтале", за яким ТОВ "Апогей" відступило ТОВ "ФК "Монтале" право вимоги первісного кредитора за Попереднім договором про відступлення права вимоги №1/240120 від 24.01.2020;
- визнати недійсним Договір №1-22/22 від 22.02.2021 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань, укладений між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Артфінброк", згідно з яким ТОВ "Апогей" відступило ТОВ "ФК "Артфінброк" право вимоги до ТОВ "ФК "Монтале" за Договором про відступлення права вимоги від 02.10.2020;
- визнати недійсним Договір №1-18/03 від 18.03.2021 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань, укладений між ТОВ "ФК "Артфінброк" та ТОВ "КУ "Інвестиційна", згідно з яким ТОВ "ФК "Артфінброк" відступило ТОВ "КУ "Інвестиційна" право вимоги до ТОВ "ФК "Монтале" за Договором про відступлення права вимоги від 02.10.2020.
В обґрунтування позовних вимоги позивач вказує, що попередній договір про відступлення права вимоги №1/240120 від 24.01.2020, а також додаткові угоди №1 та №2 від 02.10.2020 до попереднього договору є нікчемними, тобто такими, що не породжують жодних прав та обов`язків для сторін; договір про відступлення права вимоги від 02.10.2020, укладений між ТОВ "Апогей" і ТОВ "ФК "Монтале", згідно з яким ТОВ "Апогей" відступив ТОВ "ФК "Монтале" право вимоги за Попереднім договором №1/240120 від 24.01.2020, має бути визнаним недійсним, оскільки об`єктом передачі за ним є недійсне право вимоги. Крім того, на переконання позивача, договір про відступлення права вимоги від 02.10.2020, який нібито був укладений між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Монтале" є підроблений, оскільки, про його існування стало відомо лише після отримання від ТОВ "КУ "Інвестиційна" заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Рішенням Господарського суду Рівненської області від 11.04.2023 року у справі №910/18376/20(918/641/22), залишеним без змін постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Постановою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2023 року постанову Північно-західного апеляційного господарського суду від 14.06.2023 року та рішення Господарського суду Рівненської області від 11.04.2023 року у справі №910/18376/20(918/641/22) скасовано, а справу передано на розгляд до Господарського суду міста Києва.
За наслідками нового розгляду заявлених вимог рішенням Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 року у справі №910/18376/20(918/641/22) у задоволенні вищевказаного позову відмовлено.
Приймаючи дане рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку, що матеріалами справи не підтверджено, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин, з якими положення чинного законодавства України передбачають можливість визнання спірних правочинів недійсними.
ТОВ "Монтале" з даним рішення суду першої інстанції не погоджується та в поданій апеляційній скарзі посилається на те, що при винесені рішення було неправильно застосовано норми матеріального права, а саме статті 635 ЦК України, ст. 18, 24 Закону України "Про іпотеку", ч. 1 ст. 182 ГК України та ч. 3 ст. 635 ЦК України та порушено норми процесуального права - ст. 316 ГПК України, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.
Переглядаючи в апеляційному порядку законність ухвалення вказаного рішення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 24.01.2020 між ТОВ "Фінансова Оферта" (первісний кредитор) та ТОВ "Апогей" (новий кредитор) укладено Попередній договір №1/240120, метою якого було укладення Основного договору про відступлення права вимоги в майбутньому (далі Основного договору) на умовах, передбачених попереднім договором.
Пунктом 1.2. Попереднього договору визначено, що Право вимоги частина прав вимоги, які виникнуть у Первісного кредитора в майбутньому та які будуть передані Новому кредитору згідно з основним договором, який сторони укладуть відповідно до п. 3.1. цього Договору, наявність та дійсність яких підтверджується відповідними договорами, що входять в Пул активів, детальний опис якого міститься в Протоколі електронних торгів №#debtx_8908, який є частиною цього договору, крім прав вимоги, перехід яких не відбувається та не відбудеться за цим Договором або Основним договором згідно з п. 3.2. цього Договору.
Згідно п. 3.1. Попереднього договору сторони зобов`язуються протягом 30 днів з дня укладення цього Договору, укласти Основний договір на умовах, встановлених цим Договором. За Основним договором, який буде укладений Сторонами, Первісний кредитор зобов`язується передати на користь Нового кредитора Права вимоги, які виникнуть у Первісного кредитора в майбутньому.
Відповідно до п. 3.3. Попереднього договору після укладання Основного договору, Первісний кредитор зобов`язаний передати (відступити) право вимоги, які виникнуть в майбутньому протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня (дати) виникнення (набуття0 Первісним кредитором таких Прав вимоги.
Пунктом 4.1. Попереднього договору передбачено, що після укладення цього Договору, Новий кредитор зобов`язаний сплатити Первісному кредитору грошову суму у розмірі 202 000 000 грн (двісті два мільйони гривень) без ПДВ в якості передоплати протягом 5 робочих днів з дня підписання цього Договору. Зазначена Ціна відступлення зараховується у якості оплати за Права вимоги по основному договору.
На виконання умов даного договору 28.01.2020 ТОВ "Апогей" сплатило на користь ТОВ "Фінансова Оферта" 202 000 000 грн., що підтверджується випискою з особового рахунку ТОВ "Апогей" від 28.01.2020 року. Зазначена обставина також не заперечується позивачем.
Пунктами 1 та 2 Додаткової угоди №1 від 02.10.2020 до Попереднього договору №1/240120 сторони ТОВ "Фінансова Оферта" та ТОВ "Апогей" погодилися внести зміни до п. 3.1. Попереднього договору та змінили строк укладення Основного договору до 31.10.2020 року.
Додатковою угодою №2 від 02.10.2020 року до Попереднього договору №1/240120, ТОВ "Фінансова Оферта" та ТОВ "Апогей" погодили передання новим кредитором ТОВ "Апогей" своїх прав за Попереднім договором на користь ТОВ "ФК "Монтале".
За результатом проведення електронних торгів 04.12.2019 року було реалізовано лот №#debtx_8908, після чого сформовано протокол електронних торгів №#debtx_8908. За пулами активів АТ "ДЕЛЬТА БАНК", АТ "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ" та ПАТ "КБ "Надра". Переможцем аукціону з найвищою ціною було проголошено ТОВ "Кредіт Інвестмент Груп".
03.01.2020 року було сформовано новий протокол електронних торгів №#debtx_8908, в якому ТОВ "Кредіт Інвестмент Груп" дискваліфіковано.
Таким чином, переможцем відкритих торгів, стало ТОВ "ФК "Фінансова Оферта", яка другою запропонувала найвищу цінову пропозицію.
Наслідком проведених торгів було укладення ТОВ "Фінансова Оферта" Договору про відступлення права вимоги від 13.02.2020 року з АТ "Банк "Фінанси та Кредит", Договорів №2138/К/1 та №2138/К/2 про відступлення права вимоги від 31.01.2020 року з АТ "Дельта Банк", Договору №#debtx_8908 про відступлення права вимоги від 31.01.2020 року з ПАТ "КБ "Надра", Договору №#debtx_8908 купівлі-продажу майнових прав від 31.01.2020 року з ПАТ "КБ "Надра".
02.10.2020 ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Монтале" підписали договір про відступлення права вимоги за Попереднім договором №1/240120, ціна Договору складала 400 000 000 (чотириста мільйонів) гривень. 
Відповідно до п. 3.1. Договору від 02.10.2020 року, Первісний кредитор передав право на користь Нового кредитора, а Новий кредитор набув вимоги Первісного кредитора за Попереднім договором щодо укладення Основного договору. Розрахунків ТОВ "ФК "Монтале" проведено не було.
23.10.2020 року на виконання Попереднього договору №1/240120 від 24.01.2020 між ТОВ "ФК "Монтале" та ТОВ "Фінансова оферта" укладено Договір відступлення права вимоги та майнових прав (основний договір), за яким відступлені майнові права вимоги за кредитними договорами, що входять до пулу №#debtx_8908.
Договором №1-22/02 від 22.02.2021 року ТОВ "Апогей" відступило право вимоги до боржника ТОВ "ФК "Монтале", яке виникло на підставі Договору від 02.10.2020 року, на користь ТОВ "ФК "Артфінброк".
В подальшому, 18.03.2021 року між ТОВ "ФК "Артфінброк" та ТОВ "КУ "Інвестиційна" укладено Договір №1-18/03 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань до ТОВ "ФК "Монтале".
Спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що на переконання позивача, попередній договір про відступлення права вимоги №1/240120 від 24.01.2020, а також додаткові угоди №1 та №2 від 02.10.2020 до попереднього договору є нікчемними, тобто такими, що не породжують жодних прав та обов`язків для сторін, договір про відступлення права вимоги від 02.10.2020, укладений між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Монтале", згідно з яким ТОВ "Апогей" відступив ТОВ "ФК "Монтале" право вимоги за Попереднім договором №1/240120 від 24.01.2020, має бути визнаним недійсним, оскільки об`єктом передачі за ним є недійсне право вимоги.
Крім того, за твердженням позивача, договір про відступлення права вимоги від 02.10.2020, який нібито був укладений між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Монтале" є підроблений, оскільки, про його існування стало відомо лише після отримання від ТОВ "КУ "Інвестиційна" заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Погоджуючись з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин
Провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб.
Насамперед, це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.
Інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.
Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами ЦК України, ГК України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника
Правочини, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, якщо вони завдали збитків боржнику або кредиторам, з таких підстав: боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку; боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна; боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог (частина перша статті 42 КУзПБ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Таким чином, законодавство у сфері банкрутства містить спеціальні та додаткові, порівняно із нормами Цивільного кодексу України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і застосовуються тоді коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.
Що стосується тверджень позивача стосовного того, що попередній договір про відступлення права вимоги від 24.01.2020 року №1/240120 укладений без додержання вимог, передбачених законодавством, зокрема, за вказаним договором були передані права на договори, які були забезпечені іпотекою та порукою (нотаріально посвідчені договори), відповідно усі інші договори, що стосуються уступки прав також мають бути нотаріально посвідчені, то суд вказує наступне.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, передбаченими ст.11 ЦК України є: дії особи, що передбачені актами цивільного законодавства, та дії осіб, що не передбачені актами цивільного законодавства, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав, виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори. Особами у цивільному законодавстві є: фізичні особи та юридичні особи. Відповідно обставин справи у нашому випадку сторонами правочинів є суб`єкти господарювання, які є юридичними особами. Відповідно до статті 80 ЦК України: Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.
З системного аналізу ст. 509 ЦК України, вбачається, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язується вчинити певні дії на користь другої сторони (кредитор), або утриматися від таких дій. 
Стаття 512 ЦК України передбачає, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Стаття 209 ЦК України передбачає обов`язок нотаріально посвідчувати договори лише у випадках, передбачених законом, або домовленістю сторін про таке посвідчення.
Відтак, вбачається, з метою дотримання форми правочину необхідність його нотаріального засвідчення є обов`язковою відповідно до норм законодавства України, або за домовленістю сторін.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 24.01.2020 між ТОВ "Фінансова Оферта" як Первісним кредитором та ТОВ "Апогей" як Новим кредитором був укладений Попередній договір про відступлення права вимоги №1/240120 (надалі Попередній договір), з подальшими змінами Додатковими угодами №1 та №2 від 02.10.2020.
Відповідно до п. 3.1. Попереднього договору (у редакції Додаткової угоди №1 від 02.10.2020), Сторони зобов`язуються не пізніше 31.10.2020, укласти Основний договір на умовах, встановлених цим Договором. За Основним договором, який буде укладений між Первісним кредитором та Новим кредитором, або фінансовою компанією, визначеною Новим кредитором, Первісний кредитор зобов`язується передати (відступити) на користь Нового кредитора наявні у нього Права вимоги, а Новий кредитор прийме (набуде) такі Права вимоги, що входять до Пулу активів, детальний опис якого міститься в Протоколі електронних торгів (який є невід`ємною частиною цього Договору) і зобов`язується сплатити Первісному кредитору грошову суму, визначену в п. 4.1.1. цього Договору, крім тієї частини прав вимоги, які прямо зазначені в п. 3.2. цього Договору.
У свою чергу, у п. 1.2. Попереднього договору встановлено, що Права вимоги частина прав вимоги, які виникнуть у Первісного кредитора в майбутньому та які будуть передані Новому кредитору згідно з основним договором, який сторони укладуть відповідно до п. 3.1. цього Договору, наявність та дійсність яких підтверджується відповідними договорами, що входять в Пул активів, детальний опис яких міститься в Протоколі електронних торгів №debtx_3908 (далі Протокол електронних торгів), який є частиною цього Договору, крім тих прав вимоги, перехід яких не відбувається та не відбудеться за цим Договором або Основним договором згідно з п.3.2. цього Договору.
Згідно п. 4.1. Попереднього договору, після укладання цього Договору, Новий кредитор зобов`язаний сплатити Первісному кредитору грошову суму у розмірі 202 000 000,00 грн. без ПДВ (далі - Ціна відступлення), в якості передоплати протягом 5 робочих днів з дня (дати) підписання цього Договору. Зазначена Ціна відступлення зараховується у якості оплати за Права вимоги по Основному договору.
28.01.2020 року TOB "Апогей" сплатив TOB "Фінансова оферта" ціну відступлення права вимоги за Попереднім договором у розмірі 202 000 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою, копію якої долучено до матеріалів справи.
У відповідності до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Пунктом 3 ч. 1 ст. 635 ЦК України встановлено, що істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Із зазначених норм права вбачається, що за попереднім договором сторони погоджують умови договору, який буде укладено в майбутньому і в який будуть включені уже визначені умови попереднього договору.
Згідно ч. 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.
Ч. 3 ст. 635 ЦК України встановлено, що зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Із зазначених норм права слідує, що за попереднім договором у сторін виникає обов`язок щодо укладення основного договору, а у разі не укладення такого, негативні наслідки пов`язані із вчиненням іншою стороною певних дій щодо виконання попереднього договору.
Зокрема, в даному випадку вбачається, що за Попереднім договором сторони погодили обов`язок щодо укладення основного договору, а також обов`язок ТОВ "Апогей" щодо оплати договору.
З огляду на вказане, судова колегія погоджується з твердженням місцевого суду, що для попереднього договору про відступлення права вимоги №1/240120 від 24.01.2020 року нотаріальна форма не є обов`язковою, оскільки така не вимагається до попереднього договору.
Крім того, навіть якщо припустити, що законом ставилася б вимога щодо нотаріального посвідчення основного договору, то на момент укладення попереднього договору, основний договір, за яким передавалися права ще укладений не був, відповідно і обов`язків у сторін за основним договором, або вимог до форми попереднього договору, диктувати правила укладення, ставити вимоги, договір який ще не укладений, не може, оскільки він ще не існує.
Єдина вимога до сторін при укладенні попереднього договору, це дотримання вимог законодавства, що стосується укладення попередніх договорів.
Крім того, як вбачається із змісту Протоколу електронних торгів №debtx_8908 (надалі - Протокол), найменування активів (майна) лоту (склад лоту): пул активів, що складається з прав вимоги за кредитними договорами, що укладені із суб`єктами господарювання, фізичними особами, частина з яких знаходиться в заставі Національного банку України, майнових прав за кредитними договорами, права вимоги за якими перебували в заставі Національного банку України, інших майнових прав за кредитними договорами, що укладені з суб`єктами господарювання, та дебіторської заборгованості.
У відповідності до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою
Частиною 3 ст. 512 ЦК України визначено, що кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, па підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Згідно ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.:
Ч. 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти/кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст.1055 кодексу).
Таким чином, приймаючи до уваги, що згідно Протоколу електронних торгів №debtx_8908 здійснювалось відступлення прав вимоги за кредитними договорами, Попередній правочин був укладений у простій письмовій формі.
Із наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що конкретизувавши більш детально умови договору, ТОВ "Фінансова Оферта" та ТОВ "ФК "Монтале" 23.10.2020 уклали Договір про відступлення права вимоги та майнових прав, що був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Лігун А.І. та зареєстрований в реєстрі за №11612, адже, за умовами вищезазначеного договору (п. 2.1.), за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Первісний кредитор відступає Новому кредитору, а Новий кредитор набуває права, вимоги Первісного кредитора до позичальників, поручителів, іпотекодавні та заставодавців, зазначених у Додатках №1, 2, 3 до цього Договору, надалі за текстом - Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту), договорами поруки, договорами іпотеки та застави з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у Додатках №1, 2, 3 до цього Договору, надалі за текстом "Основні договори", надалі за текстом - "Права вимоги та майнові права".
Разом з тим, суд наголошує, що положеннями ч. 1 ст. 220 ЦК України, визначено, що саме у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Натомість, нормами діючими законодавства не передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення попереднього договору, у зв`язку з чим, в разі недотримання відповідної вимоги, такий правочин не є нікчемним, а є оспорюваним.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України; недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
В свою чергу, ч. 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таким чином, викладеним вище спростовуються твердження скаржника про нікчемність Попереднього договору.
Щодо доводів про недійсність Додаткової угоди №1 та №2 від 02.10.2020 до Попереднього договору з підстав пропуску строків для їх укладення суд зазначає, що згідно матеріалів справи, 24.01.2020 між ТОВ "Фінансова Оферта", як Первісним кредитором, та ТОВ "Апогей", як Новим кредитором, був укладений Попередній договір.
Відповідно до п. 3.1. Попереднього договору, Сторони зобов`язуються протягом 30 (тридцяти) днів з дня (дати) укладення цього Договору укласти Основний договір на умовах, встановлених цим Договором.
В подальшому, 02.10.2020 між Сторонами було укладено Додаткову угоду №1 та №2 до Попереднього договору.
Відповідно до п. 3.1. Попереднього договору (у редакції Додаткової угоди №1 від 02.10.2020 року), сторони зобов`язуються не пізніше 31.10.2020 року укласти Основний договір на умовах, встановлених цим Договором.
Згідно ч. 1 ст. 182 ГК України (в редакції станом на дату прийняття оскаржуваного рішення), за попереднім договором суб`єкт господарювання-зобов`язується у певний строк, але не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, укласти основний господарський договір на умовах, передбачених попереднім договором.
Частиною 2 ст. 182 ГК України встановлено, що попередній договір повинен містити умови, що дозволяють визначити предмет, а також інші істотні умови основного договору. До укладення попередніх договорів не застосовується загальний порядок укладення господарських договорів.
Відповідно до ч. 5 ст. 182 ГК України, відносини щодо укладення попередніх договорів регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
У свою чергу, ч. 1 ст. 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
За умовами ч. 3 ст. 635 ЦК України зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Зі змісту викладеного вище вбачається конкуренція норм ГК України та ЦК України, а саме - положень ч. 1 ст. 182 ГК України та положень ч. 3 ст. 635 ЦК України в частині строку укладення основного договору.
В той час, відповідно до положень ст. 1 ГК України: "цей Кодекс визначає основні засади господарювання в Україні і регулює господарські відносини, що виникають у процесі організації та здійснення господарської діяльності між суб`єктами господарювання, а також між цими суб`єктами та іншими учасниками відносин у сфері господарювання".
У свою чергу, ч.2 ст.9 ЦК України передбачено, що законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.
Конституційний Суд України у п. 3 мотивувальної частини Рішення від 03.10.1997 року за №4-зп у справі №18/183-97 про набуття чинності Конституцією України зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному".
Верховний Суд неодноразово наголошував - спеціальні норми ГК України, які встановлюють особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання, підлягають переважному застосуванню перед тими нормами ЦК України, які містять відповідне загальне регулювання.
Враховуюче викладене вище, у відповідності до ч. 1 ст. 182 ГК України, сторони мали укласти Основний договір не пізніше одного року з моменту укладення попереднього договору, тобто - до 24.01.2021 року.
Відтак, правомірним є висновок суду першої інстанції, що Додаткові угоди №1 та №2 від 02.10.2020 року до Попереднього договору укладені в межах строку дії зобов`язання Сторін, що полягало в укладенні Основного договору, що спростовує доводи апелянта про їх недійсність, про що зазначено в апеляційній скарзі.
Також, слід зазначити, що позивач не був стороною вищевказаних правочинів, відповідно стверджувати про їх дійсність або не дійсність, мають право сторони договору.
Разом з тим, суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи не містять жодних доказів того, що одна із сторін спірних правочинів не визнавала або ж оспорювала факт укладення та дійсності намірів за попереднім договором та додатковими угодами до нього.
У спростування тверджень скаржника матеріали справи містять докази виконання сторонами попереднього договору (факт оплати за договором).
Таким чином, з огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що посилання апелянта на недійсність додаткових угод є безпідставними та необґрунтованими.
Окрім наведеного, як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі позивач посилається на підробленість Договору відступлення прав вимог між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Монтале" від 02.10.2020 року.
З цього приводу суд зазначає, що згідно умов Договору про відступлення права вимоги від 02.10.2020, що був укладений між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Монтале": цей Договір складений при повному розумінні Сторонами його умов та термінології українською мовою у трьох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із Сторін (пункт 8.11).
Отже, виходячи із вищезазначеної умови Договору від 02.10.2020, за результатами підписання відповідного договору ТОВ "ФК "Монтале" було (мало бути) вручено один із трьох примірників, що спростовує доводи позивача про те, що про існування такого договору ТОВ "ФК "Монтале" стало відомо після отримання від ТОВ "КУ "Інвестиційна" заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство.
До того ж, суд апеляційної інстанції зазначає, що вказаний вище договір є укладений належним чином та не може вважатись підробленим з наступних підстав: у розділі "реквізити та підписи сторін" містяться підписи сторін та договір скріплений печатками, що дає підстави вважати такий договір укладений; на договорі міститься кругла фірмова печатка ТОВ "ФК "Монтале" та ТОВ "Апогей". Фактів протиправності використання печатки чи обставин її втрати не було, а отже відсутні підстави вважати, що печатка товариства використовувалась проти волі позивача; підписання правочину директором позивача підтверджується наявністю на спірному договорі відтисків печаток позивача, як юридичної особи.
Також суд зазначає, що ТОВ "Монтале" не зверталось до правоохоронних органів про підробленість договору від 02.10.2020 року з ТОВ "Апогей", відсутні будь-які кримінальні провадження чи вирок суду з цього приводу.
Крім того, такі доводи позивача також спростовуються й тим, що на підставі Договору про відступлення права вимоги від 02.10.2020 відбулась заміна Сторони у Попередньому договорі (із ТОВ "Апогей" на ТОВ "ФК "Монтале"), що надало змогу Позивачу в подальшому набути на підставі Договору про відступлення прав вимоги та майнових прав від 23.10.2020 року, укладеному із ТОВ "Фінансова Оферта", ряд прав вимоги за Кредитними договорами.
При цьому, позивач жодним чином не заперечує дійсності Основного правочину, укладеного з ТОВ "Фінансова Оферта", та здійснює на користь себе заміну кредитора з вимогами до боржників, що входили до пулу кредитних договорів №debtx_3908, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень.
Разом з тим, суд наголошує, що в договорі про відступлення права вимоги та майнових прав від 23.10.2020 року прямо передбачено, що укладенням цього договору сторони підтверджують належне виконання ними попереднього договору та відсутність будь-яких претензій щодо його виконання.
Отже, ТОВ "ФК "Монтале" було укладено договір про відступлення права вимоги та майнових прав від 23.10.2020 (Основний договір) на виконання попереднього договору про відступлення права вимоги №1/240120 від 24.01.2020, право на укладення якого отримано ТОВ "ФК "Монтале" на підставі оскаржуваного наразі договору про відступлення права вимоги від 02.10.2020.
Наведені обставини спростовують посилання апелянта на те, що укладення Договору про відступлення права вимоги та майнових прав від 23.10.2020 року жодним чином не залежало від існування спірного Договору про відступлення права вимоги від 02.10.2020 року.
Разом з тим, із матеріалів справи судом встановлено, що в рамках справи №910/5056/22 про банкрутство ТОВ "ФК "Монтале", Господарським судом міста Києва було задоволено клопотання позивача і витребувано для огляду оригінал Договору про відступлення права вимоги від 02.10.2020, укладений між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Монтале".
В судовому засіданні 12.09.2022 року, у присутності представника ТОВ "ФК "Монтале" адвоката Гурай-Рацун О.В., Господарським судом міста Києва оглянуто оригінал відповідного договору, що підтверджується наявною у справі №910/18376/20(918/641/22) копією протоколу судового засідання (т.2, а.с.216).
Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що твердження позивача, про те, що Договір про відступлення права вимоги від 02.10.2020 є підробленим, спростовуються встановленими судом обставинами. 
Позивачем ані до позовної заяви, ані в суді апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів.
Отже, з огляду на викладене вище у своїй сукупності, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що позов в частині визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги від 02.10.2020, укладеного між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Монтале", за яким ТОВ "Апогей" відступило ТОВ "ФК "Монтале" право вимоги первісного кредитора за Попереднім договором про відступлення права вимоги №1/240120 від 24.01.2020 року, є безпідставним та не доведеним, у зв`язку з чим правомірно відмовив у задоволенні позову.
Також, у позовній заяві ТОВ "Монтале" наголошувало на недійсності договорів, які були укладені за наслідками договору про відступлення прав вимоги від 02.10.2020 року, зокрема договір №1-22/22 від 22.02.2021 року між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Артфінброк" та Договору №1-18/03 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань до ТОВ "ФК "Монтале" від 18.03.2021 між ТОВ "ФК "Артфінброк" та ТОВ "КУ "Інвестиційна".
Разом з тим, такі доводи позивача, базувалися на факті доведеності недійсності правочину про відступлення прав вимоги від 02.10.2020 року, тобто за наслідками недійсного правочину, усі інші укладені на підставі такого правочину не породжують жодних прав та обов`язків для сторін.
В той час, оскільки суд першої інстанції дійшов заснованого на законі висновку про відмову у задоволенні позову в частині визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги від 02.10.2020, то за таких обставин, дійсність Попереднього договору №1/240120 від 24.01.2020 та договору відступлення прав вимоги від 02.10.2020 року свідчить й про дійсність наступних договорів відступлення прав вимоги.
Крім того, ст.204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Постановою Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010 в проваджені №14-308цс18 йдеться про: "Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню".
Тому, Договори №1-22/02 від 22.02.2021 та №1-18/03 від 18.03.2021 є дійсними, доказів протилежного скаржником суду не надано. 
Відтак, місцевий господарський суд вірно зазначив про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсними договорів №1-22/02 від 22.02.2021 року та №1-18/03 від 18.03.2021 року, як похідних вимог.
Щодо обраного позивачем способу захисту, то суд вказує наступне.
В постанові Верховного Суду від 19.09.2023 року у справі №910/19668/21 узагальнено висновки щодо застосування норм права під час розгляду справ про визнання недійсними договорів та обрання при цьому ефективного способу захисту.
Відповідно до ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Положення ч. 2 ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття "заінтересована особа" такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (відповідні висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 та від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).
Частинами 1 та 2 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15).
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим.
Це означає наступне: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).
Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у ч. 2 ст. 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором, законом, судом у визначених законом випадках. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у ч. 1 статті 2 ГПК України (ч. 1 ст.2 ЦПК України). Близька за змістом позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19.
У разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі ч. 1 ст. 216, ст. 387, ч. 1, 3 ст. 1212 ЦК України).
Близька за змістом позиція викладена у постанові об`єднаної палати КГС Верховного Суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21, відповідно до якої позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом.
Разом із тим, позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача.
Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, адже не призводить до поновлення майнових прав позивача.
Таким чином, з огляду на положення норм закону та актуальних висновків Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді вимоги визнати недійсним Договір про відступлення права вимоги, укладений 02.10.2020 між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Монтале", за яким ТОВ "Апогей" відступило ТОВ "ФК "Монтале" право вимоги первісного кредитора за Попереднім договором про відступлення права вимоги №1/240120 від 24.01.2020, визнати недійсним Договір №1-22/22 від 22.02.2021 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань, укладений між ТОВ "Апогей" та ТОВ "ФК "Артфінброк", згідно з яким ТОВ "Апогей" відступило ТОВ "ФК "Артфінброк" право вимоги до ТОВ "ФК "Монтале" за Договором про відступлення права вимоги від 02.10.2020 та визнати недійсним Договір №1-18/03 від 18.03.2021 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань, укладений між ТОВ "ФК "Артфінброк" та ТОВ "КУ "Інвестиційна" укладено, згідно з яким ТОВ "ФК "Артфінброк" відступило ТОВ "КУ "Інвестиційна" право вимоги до ТОВ "ФК "Монтале" за Договором про відступлення права вимоги від 02.10.2020, не є ефективним способом захисту, що у свою чергу також є підставою для відмови в позові.
В силу положень процесуального законодавства та численної практики Верховного Суду судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти російської федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України").
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Трофимчук проти України" зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Таким чином, судом апеляційної інстанції в повній мірі досліджено та надано оцінку всім наявним у справі доказам та обставинам справи, а доводи скаржника щодо неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Інші доводи скаржника судом апеляційної інстанції відхиляються як такі, що не впливають на суть прийнятого судового рішення і не потребують детальної відповіді з огляду на прийняте судом рішення у справі.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 року прийнято у відповідності до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є недоведеними, безпідставними, необґрунтованими, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на що правових підстав для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції не вбачається.
Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до положень п.2 ч.1 ст.129 ГПК України, у спорах, що виникають з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційним судом не встановлено підстав для задоволення апеляційної скарги ТОВ "Монтале" та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 року у даній справі, така апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, згідно ст.129 ГПК України, покладаються на скаржника. 
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Монтале" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 року у справі №910/18376/20(918/641/22) залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду міста Києва від 26.06.2025 року у справі №910/18376/20(918/641/22) залишити без змін.
3. Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.
4. Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.
Повний текст постанови підписано 02.03.2026 року після виходу судді Отрюха Б.В. з відпустки.

Головуючий суддя О.М. Остапенко 

Судді Б.В. Отрюх

С.В. Сотніков