П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 946/7220/25	

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача Скрипченка В.О.,

суддів Голуб В.А. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 03 грудня 2025 року (суддя Дудник В.І., м. Рені, повний текст рішення складений 03.12.2025) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції України про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,-

В С Т А Н О В И В:

12.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позов до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції України, в якому просив:
- поновити строк на оскарження постанови серії ЕНА 5370521 від 01.08.2025 відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП, у зв`язку з пропуском з поважних причин;
- визнати протиправною та скасувати постанову серії ЕНА 5370521 від 01.08.2025 відносно ОСОБА_1 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 121 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу 340 гривень, справу про адміністративне правопорушення закрити.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 03 грудня 2025 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
На думку апелянта, судом першої інстанції: не доведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; висновки суду не відповідають обставинам справи (суд дійшов висновків про недоведеність вини позивача, хоча з матеріалів справи вбачається протилежне); судом не досліджувалися в повному обсязі відеозаписи по справі; порушено норми матеріального права - п. 31.4.6.в) ПДР України, ч. 1 ст. 121, 276 КУпАП, та процесуального права - ст. ст. 44, 46, 162, 242, 244, 246 КАС України.
Позивач своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористався, що, відповідно до частини четвертої статті 304 КАС України, не перешкоджає апеляційному перегляду справи.

Справа розглянута судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Апеляційним судом справа розглянута в порядку письмового провадження відповідно до статті 311 КАС України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів у разі, в тому числі, відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог поданої скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА №5370521 від 01.08.2025, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень за ч. 1 ст. 122 КУпАП України.
Згідно даної постанови, 01.08.2025 о 18:30 в м. Одеса по вул. О.Вадатурського ОСОБА_1 керував автомобілем марки BMW 318і, номерний знак НОМЕР_1 , у якого була перероблена система відпускання відпрацьованих газів під час їх виходу, чим порушено п. 31.4 ПДР – керування водієм ТЗ, технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічній експлуатації.
Вважаючи зазначену постанову протиправною ОСОБА_1 звернулася до суду з даним адміністративним позовом про її скасування.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що:
- в оскаржуваній постанові, поліцейським належним чином не вказаний пункт Правил дорожнього руху, який порушив позивач, а лише зазначено, що позивачем порушено п. 31.4 ПДР України;
- відхиляючи як доказ відеофіксацію встановленого адмінправопорушення суд виходив з того, що він не фіксує ані момент зупинки водія, ані роз`яснення йому прав та обов`язків, ані процес розгляду справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови, ані моменту підпису водієм постанови, ані вручення йому копії постанови. Натомість, він просто містить фрагментарне статичне відео (зведене майже до фото, без звуків, без коментарів, без зазначення дати) номера автомобіля та глушника у неробочому стані транспортного засобу. Будь-яких доказів того, що автомобіль технічно перевірявся або проводились будь-які заміри спеціальним приладом (наприклад, шумоміром) – суду не надано;
- під час фіксації адміністративного правопорушення відносно ОСОБА_1 не були дотримані вимоги частини третьої статті 283 КУпАП, яким передбачено, що постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, повинна містити відомості, зокрема про технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис.
Поновлюючи позивачу строк звернення до адміністративного суду, суд першої інстанції виходив з того, що він був пропущений з поважних причин, оскільки:
- оскаржувана постанова не була вручена ОСОБА_1 , а наявні у постанові підписи ОСОБА_1 не підтверджені відеофіксацією і самим ОСОБА_1 ;
- невручення ОСОБА_1 копії постанови підтверджується тим, що він, звернувшись до захисника – адвоката, не мав змогу надати йому копію постанови за її відсутності, у зв`язку із чим ОСОБА_2 був зроблений запит до ДПП про витребування копії відповідної постанови, яка надійшла до адвоката 11.09.2025;
- ОСОБА_1 раніше не зміг звернутися за наданням йому правничої допомоги, оскільки у період з 06.08.2025 по 06.09.2025 знаходився на підробітках у Вінницькій області, тобто не перебував за місцем свого мешкання.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, надаючи правову оцінку законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині поновлення позивачу строку звернення до суду, колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень.
Статтею 122 КАС України визначено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно частини другої статті 286 КАС України позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 288 КУпАП постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Приписами статті 289 КУпАП передбачено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Частинами першою-другою статті 123 КАС України становлено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Таким чином, адміністративний суд зобов`язаний в кожному випадку з`ясувати чи дотримано особою (позивачем) строк звернення до адміністративного суду із відповідним позовом, чи є поважними підстави пропуску цього строку.
Поважними причинами пропуску процесуального строку можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, які повинні бути підтверджені належними доказами.
Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постановах від 17 квітня 2025 року у справі №990/20/25, від 13 березня 2025 року у справі №260/9213/23, від 31 жовтня 2024 року у справі №260/9212/23, від 26 червня 2024 року у справі №500/5777/23, від 03 жовтня 2024 року у справі №127/37459/2.
Як вбачається з матеріалів справи, спірну постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення від 01.08.2025 позивач отримав на місті її прийняття, про що свідчить його підпис (а.с. 17).
Не прийняття цього факту судом першої інстанції через те, що надана відповідачем відеозапис не містить моменту підпису водієм постанови та її вручення не грунтується на вимогах чинного законодавства та не спростовує факту своєчасного отримання позивачем спірної постанови.
Приписами частини першої статті 251 КУпАП України визначено, що відеозапис є доказом в справі про адміністративне правопорушення, на основі якого встановлюється наявність чи відсутність адміністративного правопорушення та винність даної особи в його вчиненні.
Висновки суду першої інстанції про те, що невручення ОСОБА_1 копії постанови підтверджується і тим, що він не мав змогу надати адвокату копію постанови за її відсутності є неприйнятними.
Колегія суддів також додаткового зазначає, що обізнаність позивача з підставами притягнення його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу дозволяли повноцінно реалізувати право на звернення з відповідним позовом до суду у межах строку, встановленого законодавством.
У цій категорії справ законодавець визначив строк в десять днів достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Адміністративний позов подано позивачем до суду 12.09.2025 - на 42-й день після отримання копії постанови, тобто з порушенням строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 286 КАС України.
При цьому колегія суддів переконана, що перебування позивача у період з 06.08.2025 по 06.09.2025 на підробітках у Вінницькій області, тобто не перебування за місцем свого мешкання помилково визнано судом першої інстанції поважною причиною, оскільки ця обставина залежала від волевиявлення особи, не є непереборною та не пов`язана з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій. А байдужість до своїх прав не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
Таким чином заявлене позивачем клопотання про поновлення строку на оскарження постанови серії ЕНА 5370521 від 01.08.2025 є необґрунтованим, а висновки суду першої інстанції про його задоволення - помилковими.

Щодо висновків суду першої інстанції про скасування спірної постанови у справі про адміністративне правопорушення.
Так, відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України, пункту 1 частини другої статті 2 та частини першої статті 7 КАС України, суд при вирішенні справи повинен керуватися принципом законності, відповідно до якого має перевіряти чи діяли органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом.
Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності.
Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.
Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.
Статтею 9 КУпАП визнано, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені цим Кодексом, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності.
Отже, притягненню до адміністративної відповідальності особи обов`язково повинна передувати належна та вчинена у відповідності до вимог чинного законодавства поведінка суб`єкта владних повноважень, зокрема, поліцейського, а також встановлення останнім факту вчинення особою адміністративного правопорушення, відповідальність за вчення якого передбачена чинним законодавством.
Суспільні відносини у сфері дорожнього руху та його безпеки, права, обов`язки і відповідальність суб`єктів - учасників дорожнього руху, міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, об`єднань, підприємств, установ і організацій незалежно від форм власності та господарювання (далі - міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та об`єднань) регулює та визначає Закон України "Про дорожній рух".
Відповідно до статті 14 цього Закону учасниками дорожнього руху є особи, які використовують автомобільні дороги, вулиці, залізничні переїзди або інші місця, призначені для пересування людей та перевезення вантажів за допомогою транспортних засобів.
До учасників дорожнього руху належать водії та пасажири транспортних засобів, пішоходи, велосипедисти, погоничі тварин.
Учасники дорожнього руху зобов`язані, у тому числі, знати і неухильно дотримуватись вимог цього Закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху.
Єдиний порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, що затверджені постановою КМУ від 10.10.2001 №1306 (із змінами та доповненнями).
Відповідно до п. 1.3 ПДР, учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Відповідно до п. 1.4 ПДР, кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Окрім того, відповідно до п. 1.9 ПДР, особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
Відповідно до п. 31.4.6. ПДР, забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: в) несправна система випускання відпрацьованих газів.
Відповідно до п. 31.1 ПДР визначено, що технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств - виробників та іншої нормативно - технічної документації.
Пунктом 31.3 а) ПДР, передбачено, що забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством у разі їх виготовлення або переобладнання з порушенням вимог стандартів, правил і нормативів, що стосуються безпеки дорожнього руху.
Згідно пункту 1 статті 247 КУпАП, обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненням особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, іншими доказами, перелік яких не вичерпний.
Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, згідно спірної постанови, 01.08.2025 о 18:30 в м. Одеса по вул. О.Вадатурського ОСОБА_1 керував автомобілем марки BMW 318і із номерним знаком НОМЕР_1 , у якого була перероблена система відпускання відпрацьованих газів під час їх виходу, чим порушив п. 31.4 ПДР – керування водієм ТЗ, технічний стан і обладнання якого не відповідають вимогам стандартів, правил дорожнього руху і технічній експлуатації.
Правила та нормативи передбачені національним стандартом України ДСТУ 3649:2010 "Колісні транспортні засоби. Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання", затверджені Наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 28.12.2010 за №630.
Відповідно до п. 6.6.6 ДСТУ 3649:2010, на КТЗ, із системою нейтралізації відпрацьованих газів, демонтування цієї системи чи окремих її складників або нероботоздатність її сигналізатора (за наявності) не дозволено.
У відповідності до вимог п. 6.6.7 ДСТУ 3649:2010 передбачено, що комплектність і стан систем випуску та нейтралізації відпрацьованих газів (за наявності), систем зниження шуму, інших систем та пристроїв, що передбачені конструкцією КТЗ і призначені для підвищення потужності двигуна та зменшення викидів забруднюючих речовин (систем наддуву, вентиляції картера, рециркуляції відпрацьованих газів, уловлювання випаровувань палива, подачі вторинного повітря, економайзера примусового холостого ходу тощо), мають відповідати вимогам підприємства-виробника КТЗ.
Відповідно до п. 7.6.4 ДСТУ 3649:2010, відповідність вимогам 6.6.5 - 6.6.8 перевіряють візуально.
Також, розпорядженням Начальника Одеської обласної військової адміністрації Максима Марченка від 30.06.2022 заборонено на території міста Одеси та Одеської області рух транспортних засобів, що використовують у своїй конструкції систему випуску відпрацьованих газів без шумопоглинача або СИСТЕМУ ПРЯМОТОК та конструктивні особливості системи випуску газів, які продукують надмірний рівень шуму.
Крім того, як зазначалось вище, згідно п. 31.1 ПДР, технічний стан транспортних засобів та їх обладнання повинні відповідати вимогам стандартів, що стосуються безпеки дорожнього руху та охорони навколишнього середовища, а також правил технічної експлуатації, інструкцій підприємств-виробників та іншої нормативно-технічної документації.
В свою чергу, вищевказані пункти є бланкетними нормами, та відсилають до вимог п. 6.6.6 та 6.6.7 ДСТУ 3649:2010 "Колісні транспортні засоби. Вимоги щодо безпечності технічного стану та методи контролювання".
Поліцейський на місці зупинки, здійснюючи контроль за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично - дорожній мережі, виявив невідповідність транспортного засобу позивача вимогам ДСТУ 3649:2010, за допомогою методів контролю, визначених п. 7.6.4 ДСТУ 3649:2010, де зазначене наступне: відповідність вимогам 6.6.5 - 6.6.8 перевіряють ВІЗУАЛЬНО.
Таким чином висновки суду першої інстанції про необхідність проведення замірів спеціальним приладом (наприклад, шумоміром) також не грунтуються на вимогах чинного законодавства.
На підтвердження візуальної перевірки ТЗ відповідачем до суду було надано відеозапис фіксації виявленого правопорушення "470614", що зазначений у графі 7 спірної постанови.
З наданого доказу вбачається, що на транспортному засобі "BMW 318і", номерний знак НОМЕР_1 встановлені 2 здвоєні труби для виходу відпрацьованих газів.
Судом першої інстанції було залишено поза увагою надані відповідачем на підтвердження вчинення адміністративного правопорушення відповідачем графічну конфігурацію глушника, передбаченого підприємством-виробником ктз на модель "BMW 318і", 1998 року випуску офіційного дилеру марки "BMW", яким передбачено наявність лише однієї трубки для виходу відпрацьованих газів. В середині глушника повинні бути наявні сітки та флейти зменшення шуму (система зниження шуму).
Доводи позивача про те, що встановлені 2 здвоєні труби для виходу відпрацьованих газів є накладкою, не підтверджено жодним доказом.
Між тим, з цього приводу варто зазначити, що згідно із частинами першою, третьою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За статтею 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
У статтях 73-76 КАС України врегульовано питання належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими є докази, які одержані в порядку, встановленому законом, та які можуть підтверджувати конкретні обставини справи; достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Частиною другою статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Водночас потрібно враховувати і вимоги частини першої статті 77 цього Кодексу, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Також у частині першій статті 45 КАС України акцентовано увагу на тому, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Зокрема, учасник справи має добросовісно реалізовувати свої процесуальні права щодо одержання та подання доказів до суду.
Згідно зі статтею 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 2 жовтня 2025 року у справі №990SCGC/18/25 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обов`язком доказування слід вважати закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування, тобто спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало і переконливо сторони виконали вимоги щодо розподілу тягаря доказування і наскільки змогли переконати суд у правильності своєї позиції, що робить оцінку доказів алгоритмізованою та обґрунтованою.
Велика Палата Верховного Суду не заперечуючи, що в адміністративних справах тягар доказування правомірності прийнятого рішення в разі його оскарження в суді покладається саме на суб`єкта владних повноважень, зазначила, що це не звільняє позивача (у цьому випадку скаржника) від права та обов`язку спростувати надані відповідачем / суб`єктом владних повноважень докази.
Пасивну процесуальну поведінку скаржника, яка проявляється в ухиленні від спростування доводів та доказів відповідача / суб`єкта владних повноважень, у цьому випадку слід тлумачити саме на користь відповідача / суб`єкта владних повноважень.
Такий підхід до вирішення питання щодо розподілу тягаря доказування Велика Палата Верховного Суду застосувала в постанові від 30 травня 2024 року у справі №990/49/23.
Слід також зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово відзначав, що принцип змагальності не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17).
Застосуючи такій підхід, колегія суддів зазначає, що позивачем ні до суду першої інстанції ні до суду апеляційної інстанції не надано жодного доказу якій би давав підстави стверджувати про відсутність у його діях складу адміністративного правопорушення та спростовували надані відповідачем докази.
Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції про те, що спірна постанова не містить відомості про технічний засіб, яким здійснено відеозапис, оскільки, як вище встановлено судом апеляційної інстанції, зазначене не відповідає дійсності (спростовується записом у графі 7 постанови).
Крім того, за правовою позицією, викладеної в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2018 року по справі №826/11623/16 та в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2018 року по справі справа №826/15341/15, "пункт 1 статті 247 КУпАП вказує на те, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів. Таким чином, наданий відповідачем відеозапис є належним доказом, який доводить правомірність дій працівника поліції щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності. В той час, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про обґрунтованість заявлених позовних вимог, оскільки сама його незгода із встановленим правопорушенням не є підставою для скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення та звільнення від адміністративної відповідальності. У контексті наведеного, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування. У такому випадку, якщо спірне рішення прийнято контролюючим органом у межах своєї компетенції та з його змісту можна чітко встановити зміст цього рішення (зокрема, порушення законодавства, за які застосовуються відповідні санкції, та розмір останніх), таке рішення може бути визнане правомірним навіть у разі, коли не дотримано окремих елементів форми спірного рішення. Вказані позивачем недоліки оформлення оскаржуваної постанови не можуть бути самостійною підставою для визнання протиправним такого рішення за умови, якщо позивачем вчинено порушення вимог закону, оскільки при розгляді спорів перевага надається змісту документа порівняно з його зовнішньою формою."
Посилання суду першої інстанції на те, що в спірній постанові, поліцейським належним чином не вказаний пункт Правил дорожнього руху, який порушив позивач, а лише зазначено, що позивачем порушено п. 31.4 ПДР України, на переконання колегії суддів не може бути достатньою підставою для її скасування, з огляду на те, що судовий розгляд відповідно до положень КАС України охоплює собою більшість гарантій учасників публічно-правових відносин, зокрема, в аспекті змагальності, рівності та офіційного з`ясування обставин справи, а тому формальні недоліки фіксації правопорушення, за загальним правилом, не можуть бути підставою для скасування відповідного рішення суб`єкта владних повноважень та звільнення правопорушника від відповідальності.
Колегія суддів також не визнає аргументовані доводи позовної заяви про те, що спірну постанову протиправно прийнято "прямо на дорозі", з наступного правового регулювання.
Відповідно до статті 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: правил дорожнього руху, правил, що забезпечують безпеку руху транспорту .
Частиною другою статті 258 КУпАП передбачено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
Частиною четвертою статті 258 КУпАП передбачено, що у випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.
Частиною першою статті 276 КУпАП передбачено, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення.
Аналіз викладених норм, дає підстави для висновку, що працівники підрозділів Національної поліції мають право без складення відповідного протоколу виносити постанови у справах про адміністративні правопорушення з порушення правил дорожнього руху на місці вчинення такого правопорушення.
Резюмуючи все викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду даної справи та є підставою для часткового скасування рішення з ухваленням нового рішення. 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Відтак апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню. 

Керуючись статтями 272, 286, 292, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції – задовольнити.
Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 03 грудня 2025 року – скасувати, та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції, Департаменту патрульної поліції України про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення та закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 272 КАС України.

Головуючий суддя-доповідач В.О.Скрипченко

Суддя В.А.Голуб

Суддя Ю.В.Осіпов