ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.03.2026 року м.Дніпро Справа № 908/1274/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Щербини Юрія Олександровича на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.08.2025 (суддя Ярешко О.В.)

у справі № 908/1274/25 
за позовом Першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах:
позивач: Матвіївська сільська рада
до відповідача: Фізичної особи-підприємця Щербини Юрія Олександровича
про визнання недійсними додаткових угод, стягнення штрафних санкцій

ВСТАНОВИВ:
Перший заступник керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах: Матвіївської сільської ради (позивач) звернувся до Господарського суду Запорізької області із позовною заявою до відповідача: Фізичної особи-підприємця ЩЕРБИНИ ЮРІЯ ОЛЕКСАНДРОВИЧА про:
1. Визнання недійсними додаткових угод № 1 від 30.06.2023, № 2 від 12.07.2023 до договору про закупівлю № 29 від 15.06.2023, укладених між Матвіївською сільською радою та ФОП ЩЕРБИНОЮ ЮРІЄМ ОЛЕКСАНДРОВИЧЕМ;
2. Стягнення з ФОП ЩЕРБИНИ ЮРІЯ ОЛЕКСАНДРОВИЧА у дохід місцевого бюджету Матвіївської сільської ради 8 027,95 грн. штрафних санкцій.
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 21.08.2025 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсною Додаткову угоду № 1 від 30.06.2023 до Договору про закупівлю № 29 від 15.06.2023, укладену між Матвіївською сільською радою та Фізичною особою-підприємцем ЩЕРБИНОЮ ЮРІЄМ ОЛЕКСАНДРОВИЧЕМ. Визнано недійсною Додаткову угоду № 2 від 12.07.2023 до Договору про закупівлю № 29 від 15.06.2023, укладену між Матвіївською сільською радою та Фізичною особою-підприємцем ЩЕРБИНОЮ ЮРІЄМ ОЛЕКСАНДРОВИЧЕМ. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ЩЕРБИНИ ЮРІЯ ОЛЕКСАНДРОВИЧА у дохід місцевого бюджету Матвіївської сільської ради штрафні санкції у розмірі 8027 (вісім тисяч двадцять сім) грн. 95 коп. Стягувач: Матвіївська сільська рада. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ЩЕРБИНИ ЮРІЯ ОЛЕКСАНДРОВИЧА на користь Запорізької обласної прокуратури в особі Запорізької окружної прокуратури Запорізької області 7267 (сім тисяч двісті шістдесят сім) грн. 20 коп. судового збору. 
Не погодившись з вказаним рішенням Фізичною особою-підприємцем Щербиною Юрієм Олександровичем подано апеляційну скаргу, згідно якої апелянт просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 21.08.2025 у справі № 908/1274/25 в частині стягнення штрафних санкцій у розмірі 8 027,95 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення про зменшення штрафних санкцій до 1 000,00 грн.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- судом першої інстанції не враховано наявність об`єктивних обставин, що спричинили внесення змін до істотних умов договору в частині продовження строків виконання зобов`язання;
- прокурором не наведено обставин, які підтверджують понесення позивачем конкретних збитків у зв`язку з продовженням термінів виконання зобов`язання, а тому наявні підстави для зменшення судом штрафних санкцій до 1 000 грн;
- наведені судом у мотивувальній частині рішення штрафні санкції в розмірі 293 020 грн не є співмірними та справедливими.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
24.11.2025 до Центрального апеляційного господарського суду від прокурора надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
07.01.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від прокурора надійшли додаткові письмові пояснення, в яких він обґрунтував наявність підстав для здійснення представництва в суді з урахуванням висновків Конституційного Суду України у рішенні від 03.12.2025 № 6-р(ІІ)/2025.
03.02.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача (апелянта) надійшла заява, в якій просить відкласти розгляд справи на іншу дату через неможливість забезпечити власну участь та свого представника.
09.03.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від відповідача (апелянта) надійшла заява, в якій просить розгляд апеляційної скарги на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.08.2025 у справі № 908/1274/25 здійснювати без участі скаржника, скаргу задовольнити в повному обсязі.
В судовому засіданні 11.03.2026 брав участь прокурор. Позивач та відповідач (апелянт), будучи повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилися, уповноважених представників не направили, про причини неявки суд не проінформували.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Так, апеляційне провадження у даній справі здійснюється на підставі поданої ФОП Щербини Ю.О. апеляційної скарги, в межах її доводів та вимог, що відповідає приписам ч. 1 ст. 269 ГПК України.
Жодних доповнень протягом визначеного ГПК України процесуального строку не подавалося.
Слід зауважити, що у справі вже відбулося судове засідання 04.02.2026, на яке учасники справи не з`явилися, жодних заяв/клопотань з процесуальних питань не подавали.
Таким чином, відповідач (апелянт) та позивач, як учасники судового процесу, не були позбавлені права забезпечити участь у судовому засіданні 11.03.2026 будь-якого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді, в тому числі в режимі відеоконференції.
Аналогічна за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17.
В свою чергу, варто наголосити на тому, що визначення пріоритету на користь неучасті в судовому засіданні у випадку невизнання судом обов`язкової явки представника, не тягне за собою неможливість здійснення розгляду справи, тобто відсутність уповноваженого представника в судовому засіданні не є безумовною підставою для відкладення судового засідання. 
До того ж, обставин, що ускладнювали б вирішення відповідного спору за наявними матеріалами судом не встановлено.
Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з огляду на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги заяву скаржника про розгляд справи без його участі та необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, зважаючи на обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для ухвалення судового рішення, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та відсутності представників відповідача та позивача.
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
Прокурор в судовому засіданні 11.03.2026 заперечив проти апеляційної скарги відповідача в повному обсязі, зокрема, з підстав, наведених у відзиві, наполягав на необхідності залишення її без задоволення, а оскаржуваного рішення – без змін. 
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутнього прокурора, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 30.05.2023 в електронній системі публічних закупівель Prozorro оприлюднено інформацію про закупівлю Матвіївською сільською радою сміттєвих контейнерів з ідентифікатором UA-2023-05-30-008607-a. 
Строк поставки товарів визначено: 30.06.2023. 
Джерело фінансування закупівлі – місцевий бюджет.
15.06.2023 за результатами проведеної закупівлі між Матвіївською сільською радою (покупець, позивач) та Фізичною особою-підприємцем Щербиною Юрієм Олександровичем (постачальник, відповідач) було укладено Договір про закупівлю № 29. 
Відповідно до п. 1.1 Договору, постачальник зобов`язується у порядку та на умовах, визначених цим Договором, поставити та передати у власність покупця товар у необхідній кількості та належної якості за визначеним предметом закупівлі: Сміттєві контейнери (євроконтейнери об`ємом 1100 літрів (гарячецинкований метал) з кришкою, на колесах для вивозу ТПВ) (код ДК 021:2015 – 44610000-9 – Цистерни, резервуари, контейнери та посудини високого тиску) (далі – товар), а покупець зобов`язується прийняти та оплатити такий товар.
Відповідно до п. 3.2, загальна ціна Договору визначається відповідно до Специфікації товару (Додаток № 1 до Договору) та становить 254 800,00 грн. 
За умовами п. 4.1, оплата замовником здійснюється за фактично отриманий товар відповідно до видаткової накладної, протягом 7 банківських днів з моменту отримання видаткової накладної.
Згідно з п.п. 5.3, 5.4, строк (термін) поставки товару: до 30 червня 2023. Датою поставки товару є дата підписання покупцем накладної в місці поставки.
Постачальник, відповідно пп. 6.3.1 п. 6.3 договору, зобов`язався забезпечити поставку товару в асортименті, у строки (час) та місце, що вказані у замовленні покупця.
Згідно з п. 7.2, у разі затримки поставки товару постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 5% від ціни договору за кожен день затримки прострочення поставки товару за договором.
За умовами п.п. 8.1, 8.3, 8.5, при настанні обставин непереборної сили, тобто неможливості повного або часткового виконання кожною з сторін зобов`язань за договором та що не залежить від сторін, термін виконання зобов`язань відкладається на час, протягом якого будуть діяти такі обставини. Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим договором внаслідок дії обставин непереборної сили повинна не пізніше ніж протягом 10 днів з моменту виникнення повідомити іншу сторону у письмовій формі про настання і припинення обставин, що перешкоджають виконанню умов Договору. Факти, викладені у повідомленні про настання і припинення обставин непереборної сили, повинні бути підтверджені відповідним сертифікатом Торгово-промислової палати України або іншим компетентним органом.
Відповідно до п. 11.4 Договору, умови Договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції переможця закупівлі. Істотні умови Договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами у повному обсязі, крім випадків, зокрема продовження строку дії Договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Згідно з п. 10.1 цей Договір набирає чинності з дня його підписання сторонами та діє до 31.12.2023. Закінчення строку Договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору. 
До Договору підписано Додаток 1 «Специфікація товару», згідно якого визначено кількість товару – 18 штук. 
Між сторонами було підписано додаткову угоду № 1 від 30.06.2023 до Договору № 29 від 15.06.2023, відповідно до якої сторони змінили пункт 5.3 Договору, а саме: строк (термін) поставки товару: до 14 липня 2023.
Матвіївською сільською радою в електронній системі публічних закупівель Prozorro було розміщено відповідне повідомлення про внесення змін до Договору.
12.07.2023 ФОП ЩЕРБИНА Ю.О. звернувся до Матвіївської сільської ради з листом від 17.07.2023 вих. № 7, у якому зазначив, що у зв`язку з загостренням військової обстановки, а саме: загрозою підриву Запорізької АЕС, не в змозі був своєчасно виконати свої зобов`язання щодо виготовлення контейнерів згідно Договору. Просив перенести строк виконання його обов`язків до 22.07.2023.
До цього листа долучив повідомлення Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1.
12.07.2023 між Матвіївською сільською радою та ФОП ЩЕРБИНОЮ Ю.О. було укладено додаткову угоду № 2 до Договору № 29, відповідно до умов якої сторони змінили пункт 5.3 Договору, а саме: строк (термін) поставки товару: до 24 липня 2023.
Товар (сміттєконтейнери у кількості 18 штук на загальну суму 254800,00 грн.) був переданий відповідачем позивачу згідно видаткової накладної № 1 від 24.07.2023.
Сума за товар у розмірі 254800,00 грн. перерахована позивачем відповідачу згідно платіжної інструкції № 1 від 25.07.2023 (оплачено 26.07.2023). 
Матвіївською сільською радою оприлюднено в електронній системі публічних закупівель Prozorro звіт про виконання договору № 29 від 15.06.2023.
Обставини укладення договору № 29 від 15.06.2023, додаткових угод до нього, поставка товару визнані відповідачем у відзиві та не підлягають доказуванню відповідно ч. 1 ст. 75 ГПК України.
Управління Державної казначейської служби України у Вільнянському районі Запорізької області листом від 04.04.2025 № 02-12-06 повідомило Запорізьку окружну прокуратуру Запорізької області, що Матвіївська сільська рада є головним розпорядником бюджетних коштів, для розрахунків за Договором № 29 від 15.06.2023 були використані кошти місцевого бюджету Матвіївської територіальної громади.
Заперечуючи проти позову, відповідач надав до матеріалів справи копію договору від 01.11.2022 № Г-24 про надання послуг, укладений між ФОП ЩЕРБИНОЮ Ю.О., як замовником, та Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 99)», як виконавцем, за умовами якого виконавець зобов`язався з сировини, наданої замовником, згідно технічного завдання здійснити послуги у порядку та на умовах, визначених цим договором, а саме: послуги по складанню.
ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 99)» на адвокатський запит від 05.06.2025 листом повідомило, що у період з 15.06.2023 по 24.07.2023 на території регіону (село Біленьке) мала місце дуже активна фаза бойових дій супротивника. У зв`язку з цим Підприємство не мало можливості забезпечити стабільне функціонування промислової зони Підприємства, що призвело до зриву виконання термінів замовлень.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що у матеріалах справи відсутні докази документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили продовження строку поставки товару за Договором про закупівлю від 15.06.2023 № 29, позовна вимога про визнання недійсними додаткових угод № 1 від 30.06.2023, № 2 від 12.07.2023 до Договору про закупівлю № 29 від 15.06.2023, укладених між Матвіївською сільською радою та ФОП Щербиною Юрієм Олександровичем, визнається обґрунтованою та задовольняється. Також, суд виснував, що належить задовольнити вимоги про стягнення з відповідача у дохід місцевого бюджету Матвіївської сільської ради 8 027,95 грн штрафних санкцій.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.
06.05.2025 до Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява (вих. № 54-4125/вих-25 від 05.05.2025) Першого заступника керівника Запорізької окружної прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції в спірних правовідносинах: Матвіївської сільської ради (позивач) до відповідача: Фізичної особи-підприємця ЩЕРБИНИ ЮРІЯ ОЛЕКСАНДРОВИЧА про:
1. Визнання недійсними додаткових угод № 1 від 30.06.2023, № 2 від 12.07.2023 до договору про закупівлю № 29 від 15.06.2023, укладених між Матвіївською сільською радою та ФОП ЩЕРБИНОЮ ЮРІЄМ ОЛЕКСАНДРОВИЧЕМ;
2. Стягнення з ФОП ЩЕРБИНИ ЮРІЯ ОЛЕКСАНДРОВИЧА у дохід місцевого бюджету Матвіївської сільської ради 8027,95 грн. штрафних санкцій.
Позов обґрунтовано порушенням при укладенні спірних додаткових угод вимог п. 37 Розділу Х Закону України “Про публічні закупівлі” та пп. 4 п. 19 Особливостей здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України “Про публічні закупівлі”, відсутністю об`єктивних обставин для продовження строку виконання зобов`язань щодо поставки товару. 
09.06.2025 через систему “Електронний суд” надійшов відзив. З позовом не погодився, вважає його безпідставним. Визнав укладення договору про закупівлю № 29 від 15.06.2023 та оспорюваних додаткових угод №№ 1, 2, поставку товару 24.07.2023. У червні-липні 2023 мали місце об`єктивні обставини, що спричини продовження строку виконання зобов`язань, про які була повідомлена Матвіївська сільська рада. Так, між відповідачем та ДП «Підприємство ДКВС України (№ 99)» було укладено договір № г-24 від 01.11.2022, відповідно до якого Підприємство зобов`язалося надати відповідачу послуги зі складання виробів з сировини останнього – сміттєвих контейнерів. Промислові площі ДП «Підприємство ДКВС України (№ 99)» розташовані за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Біленьке, вул. Запорізька, 32. Навпроти с. Біленьке містяться території, які тимчасово окуповані російською федерацією. 16.06.2023, на наступний день після підписання договору № 29, у засобах масової інформації Президентом України було повідомлено про намір рф підірвати Запорізьку АЕС. 20.06.2023 така інформація була поширена через засоби масової інформації в мережі Інтернет. Запорізька АЕС знаходиться на відстані 36 км від с. Біленьке. У зв`язку з цим на промислових територіях ДП «Підприємство ДКВС України (№ 99)» працівникам було небезпечно знаходитись, а тому роботи по збиранню контейнерів були зупинені. Крім того, у цей же період територія Підприємства знаходилась під інтенсивним обстрілом армії рф та працівники не допускались до промзони Підприємства. Станом на дату укладення договору відповідачу вказані обставини відомі не були. Отже, існували об`єктивні обставини, що спричини внесення змін до договору № 29 в частині продовження строку поставки. У діях відповідача не міститься нечесної і недобросовісної ділової практики. Вважає посилання прокурора на п. 8.3 договору, яким регламентовано порядок повідомлення про непереборні сили при факті порушення договору, безпідставним, оскільки у даному випадку додаткові угоди були укладені задля запобігання порушення зобов`язання. 
Інші заяви по суті справи до суду не надходили.
Предметом доказування у справі відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Предметом доказування в даній справі є встановлення обставин укладення відповідачами додаткових угод № 1, 2 до Договору про закупівлю № 29 від 15.06.2023, наявність/відсутність підстав для визнання недійсними вказаних додаткових угод, стягнення штрафних санкцій з постачальника за порушення строків поставки товару.
Щодо підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором. 
Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Юридичні особи та фізичні особи – підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до ст. 44 ГПК України усі фізичні і юридичні особи здатні мати процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, боржника (процесуальна правоздатність).
Враховуючи особливий процесуальний статус прокурора в господарському процесі, як особи, яка відповідно до ст.ст. 4, 53, 55 ГПК України наділена правом звернення до суду в інтересах іншої особи – держави, процесуальна правоздатність у нього настає з моменту виникнення відповідної компетенції або передбачених законом повноважень.
Статтею 131 Конституції України на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно зі ст. 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Виходячи з положень ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Ключовим для застосування цих норм є поняття «інтерес держави».
У рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України визначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств.
Оскільки «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18).
Слід наголосити, що інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також у захисті прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізується у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи (див. постанови Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 806/1000/17, від 08.02.2019 у справі № 915/20/18). 
Крім цього, Верховний Суд у постанові від 13.03.2018 у справі № 911/620/17 зазначав, що у правовідносинах, що стосуються прав та економічних інтересів територіальної громади, інтереси держави та місцевого самоврядування повністю збігаються. 
Підґрунтям для зростання економіки будь-якої країни, а також її макроекономічної стабільності є державний та місцеві бюджети. Вони є центром зосередження та розподілу ресурсів відповідно до потреб суспільства та основою позитивного фінансового середовища для динамічного розвитку ринкових відносин, дієвим стратегічним інструментом реалізації державної політики та місцевого самоврядування. Бюджетна політика має бути спрямована на виділення коштів для реалізації програм, що є важливими для суспільства в конкретний період розвитку: витрати на соціальний захист, оборону, науку й освіту, утримання державних органів тощо.
Державний та місцеві бюджети є однією з головних ланок фінансової системи нашої країни, за рахунок якої забезпечується виконання покладених на неї функцій. При цьому виконання державного та місцевих бюджетів за видатками реалізується у більшій своїй частині завдяки здійсненню закупівель товарів, робіт та послуг.
Завдяки чіткому та ефективному функціонуванню бюджетної сфери забезпечуватиметься й належне фінансування господарської та соціальної сфери, зокрема, своєчасно виплачуватиметься заробітна плата, пенсії, стипендії та інші платежі, бюджетні кошти використовуватимуться за цільовим призначенням.
Тільки належне дотримання всіма учасниками бюджетних відносин законодавчих норм та своєчасне поновлення порушених державних інтересів у цій сфері сприятиме ефективному функціонуванню усієї бюджетної системи України.
Крім того, питання дотримання уповноваженими особами вимог законодавства під час витрачання коштів набувають особливої актуальності в умовах збройної агресії російської федерації.
Звернення прокурора до суду спрямовано на задоволення суспільної потреби у встановленні законності при вирішенні такого значимого питання як раціональне та максимально ефективне витрачення бюджетних коштів, що здійснюється з порушенням вимог чинного законодавства. 
Правовідносини, пов`язані з використанням бюджетних коштів, становлять суспільний інтерес, а правочини, що порушують інтереси держави та суспільства на підставі якого ці кошти витрачаються, такому суспільному інтересу не відповідають. 
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. 
За змістом ч. 1 ст. 11 вказаного Закону, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.
За приписами ст. 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування, зокрема, управляють майном, що є в комунальній власності.
У спірних правовідносинах таким органом місцевого самоврядування є Матвіївська сільська рада. 
Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.
За змістом ч. 1 ст. 62 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», держава фінансово підтримує місцеве самоврядування, бере участь у формуванні доходів місцевих бюджетів, здійснює контроль за законним, доцільним, економним, ефективним витрачанням коштів та належним їх обліком.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 7 БК України бюджетна система України ґрунтується, зокрема, на принципі ефективності та результативності, відповідно до якого, при складанні та виконанні бюджетів усі учасники бюджетного процесу мають прагнути досягнення цілей, запланованих на основі національної системи цінностей і завдань інноваційного розвитку економіки, шляхом забезпечення якісного надання публічних послуг при залученні мінімального обсягу бюджетних коштів та досягнення максимального результату при використанні визначеного бюджетом обсягу коштів. 
Матвіївська сільська рада є головним розпорядником бюджетних коштів, для розрахунків за Договором № 29 від 15.06.2023 були використані кошти місцевого бюджету Матвіївської територіальної громади.
Частиною 8 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.
Згідно з ч. 3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», доходи місцевих бюджетів та інші кошти, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад, є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування.
Штрафні санкції внаслідок невиконання укладених розпорядником бюджетних коштів договорів з суб`єктами господарювання на придбання товарів, робіт і послуг за рахунок коштів відповідних бюджетів місцевого самоврядування належать до доходів загального фонду бюджетів сільських, селищних, міських територіальних громад (п. 39 ч. 1 ст. 64 БК України).
Згідно з ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні здійснюється на принципах, в тому числі, поєднання місцевих і державних інтересів, судового захисту прав місцевого самоврядування. 
Статтею 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування. 
Враховуючи, що розпорядником бюджетних коштів та Стороною за Договором є Матвіївська міська територіальна громада в особі є Матвіївської сільської ради, то органом, уповноваженим здійснювати функції захисту інтересів територіальної громади у зазначених правовідносинах, є Матвіївська сільська рада.
У постанові Верховного Суду від 04.11.2022 у справі № 420/18905/21 зазначено, що хоча у Конституції України не йдеться про захист прокурором інтересів суспільства, але інтерес держави є насамперед інтересом більшості членів суспільства, якому вона служить. Отже, інтерес держави охоплює суспільні (публічні) інтереси. Тому позов прокурора в інтересах громади прирівнюється до позову прокурора в інтересах держави.
У пункті 38 постанови від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»; див. також висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 77-83; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 8.8).
Пред`явлення позову прокурором у цій справі зумовлено порушенням інтересів держави внаслідок недотримання вимог законодавства України під час укладення додаткових угод до договору про закупівлю, внаслідок чого місцевий бюджет недоотримує доходи у вигляді штрафних санкцій, що є порушенням принципу ефективності та результативності використання бюджетних коштів та свідчить про порушення інтересів Матвіївської територіальної громади та інтересів держави.
Варто зазначити, що дійсно інтереси держави повинні захищати насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, в тому числі шляхом оскарження незаконних судових рішень, а не прокурор. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Проте щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Згідно ч. 4, 7 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі 912/2385/18.
Невід`ємною частину підстав для представництва прокурором інтересів держави, є нездійснення чи неналежне здійснення захисту порушених інтересів відповідним суб`єктом владних повноважень. При цьому «нездійснення або неналежне здійснення суб`єктом владних повноважень своїх функцій» обґрунтовується та доводиться прокурором у кожному конкретному випадку самостійно з огляду на конкретні обставини справи.
Прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно (правова позиція Верховного Суду у постанові від 06.02.2019 у справі № 927/246/18).
Запорізька окружна прокуратура Запорізької області листом від 06.03.2025 вих. № 54-2055вих-25 інформувала Матвіївську сільську раду про порушення інтересів держави, що полягають в укладенні спірних додаткових угод з порушенням законодавства та несплатою постачальником штрафу за порушення договору. 
Матвіївською сільською радою листом від 20.03.2025 вих. № 02-02-17/0589 повідомлено прокуратуру про відсутність підстав для вжиття заходів на захист державних інтересів Ради у зв`язку з відсутністю підстав порушених інтересів. 
У п. 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 наведено висновок щодо застосування ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» у спірних правовідносинах, з якого вбачається, що бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. 
Верховний Суд у постанові від 16.04.2019 у справі № 910/3486/18 зазначив, що прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів.
Норма ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» вимагає від прокурора доведення лише факту нездійснення або неналежного здійснення уповноваженим органом своїх повноважень, а не встановлення причин нездійснення уповноваженими органами своїх функцій щодо захисту інтересів держави. 
Отже, у цьому випадку з боку органу, уповноваженого державою на захист її інтересів (позивача), допущено нездійснення такого захисту - не вжито заходів, у тому числі цивільно-правового характеру, щодо визнання недійсними у судовому порядку додаткових угод, якими збільшено строк поставки товару, та стягнення з ФОП ЩЕРБИНИ Ю.О. до місцевого бюджету штрафу за порушення строку поставки товару.
Унаслідок нездійснення захисту згадані інтереси держави залишилися незахищеними.
У зв`язку з цим у прокурора виникло не тільки право, але й обов`язок відреагувати на їх порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, проведення процедури державних закупівель та укладення договору із порушенням законодавства порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора.
У матеріалах справи міститься повідомлення від 05.05.2025, адресоване позивачу, щодо пред`явлення відповідної позовної заяви в інтересах держави. 
Отже, при зверненні з даним позовом до господарського суду прокурором дотримано норми статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру", визначено уповноважений державою орган та належним чином обґрунтовано необхідність захисту інтересів держави у спірних правовідносинах внаслідок, у тому числі, бездіяльності позивача.
Щодо суті спору.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. 
Відповідно до преамбули Закону України «Про публічні закупівлі», цей Закон визначає правові та економічні засади здійснення закупівель товарів, робіт і послуг для забезпечення потреб держави, територіальних громад та об`єднаних територіальних громад. Метою цього Закону є забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвиток добросовісної конкуренції. 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 1 Закону України "Про публічні закупівлі" договір про закупівлю - господарський договір, що укладається між замовником і учасником за результатами проведення процедури закупівлі / спрощеної закупівлі та передбачає платне надання послуг, виконання робіт або придбання товару.
За своєю правовою природою укладений між Матвіївською сільською радою та Фізичною особою-підприємцем Щербиною Юрієм Олександровичем договір на закупівлю робіт № 29 від 15.06.2023 є договором поставки, до якого необхідно застосовувати відповідні положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України. 
Згідно з ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Згідно з ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. 
Згідно із частиною першою статті 628, статтею 629 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Верховний Суд у постанові від 27.02.2024 у справі № 927/863/23 зазначив, що оскільки факт укладення договору за загальним правилом пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних умов, важливим є визначення, які умови належать до числа істотних.
Істотними слід вважати умови, які є необхідними і достатніми для укладення договору. Перелік істотних умов безпосередньо залежить від виду конкретного договору.
Істотною умовою договору у всіх без винятку випадках є умова про предмет договору.
Істотними умовами також є умови, що прямо визначені в якості істотних нормами чинного законодавства, або хоча й не визначені прямо, однак є необхідними для договорів певного виду.
Крім того, істотними умовами є будь-які інші умови, відносно яких має бути досягнута згода на вимогу будь-якої сторони, тобто такі умови, за відсутності яких сторона, яка на них наполягає, не бажає укладати відповідний договір.
Частиною третьою статті 180 ГК України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.
Вказана норма визначає, що предмет, ціна та строк дії договору є істотними умовами, які сторони повинні погодити при укладенні договору. Тобто це правило є загальним у всіх без винятків випадках. 
Як зазначено в ч.ч. 1, 4 ст. 41 цього Закону договір про закупівлю укладається відповідно до норм Цивільного та Господарського кодексів України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Умови договору про закупівлю не повинні відрізнятися від змісту тендерної пропозиції/пропозиції за результатами електронного аукціону (у тому числі ціни за одиницю товару) переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі або узгодженої ціни пропозиції учасника у разі застосування переговорної процедури, крім випадків визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті та/або випадків перерахунку ціни за результатами електронного аукціону в бік зменшення ціни тендерної пропозиції/пропозиції учасника без зменшення обсягів закупівлі.
Згідно з ч. 1 ст. 662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
За умовами ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу. 
Із системного аналізу наведених норм ЦК України, ГК України та Закону України "Про публічні закупівлі" вбачається, що строк поставки товару є істотною умовою договору про закупівлю. 
Як зазначалося вище та підтверджено матеріалами справи, 30.05.2023 в електронній системі публічних закупівель Prozorro оприлюднено інформацію про закупівлю Матвіївською сільською радою сміттєвих контейнерів з ідентифікатором UA-2023-05-30-008607-a. Джерело фінансування закупівлі – місцевий бюджет. Строк поставки товарів визначено: 30.06.2023.
За результатами закупівель замовником укладено з ФОП ЩЕРБИНОЮ Ю.О. договір про закупівлю № 29 від 15.06.2023. Сторони договору погодили всі його істотні умови, в тому числі предмет, ціну та строк виконання зобов`язань за договором, що узгоджується з приписами частини 3 статті 180 ГК України та приписами Закону України "Про публічні закупівлі".
Договором встановлено строк поставки товару – до 30.06.2023, що відповідає тендерній пропозиції. 
Пунктом 4 ч. 5 ст. 41 Закону встановлено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Тендер проводиться не лише для того, щоб закупівля була проведена на максимально вигідних для держави умовах, але й для того, щоб забезпечити однакову можливість усім суб`єктам господарювання продавати свої товари, роботи чи послуги державі.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, зокрема відповідно до умов договору. 
Частиною 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Закон України «Про публічні закупівлі» не містить виключень з цього правила (постанови Верховного Суду від 18.06.2021 у справі № 927/491/19 від 18.01.2022 у справі № 910/15786/21). 
В свою чергу, правові та економічні засади здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг визначені Законом України "Про публічні закупівлі", норми якого є спеціальними та визначають правові підстави внесення змін та доповнень до договорів, укладених за наслідком публічних закупівель, і їх потрібно застосовувати переважно щодо норм Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, які визначають загальну процедуру внесення змін до договору (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 926/3421/22). 
Особливості укладання договору про закупівлю та внесення змін до нього врегульовано у статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі", яка містить загальне правило, що істотні умови договору не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, продовження строку дії договору про закупівлю та строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю (пункт 4 частини п`ятої статті 41 Закону України "Про публічні закупівлі").
Вказана норма передбачає можливість внесення змін до договору про закупівлю (зміна істотних умов) щодо продовження строку виконання зобов`язань у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження (див. постанови Верховного Суду від 05.09.2018 у справі № 910/21806/17, від 06.06.2023 у справі №910/21100/21).
Отже, під час дії спірного договору сторони могли змінити таку істотну умову як строк виконання зобов`язань (строк виконання робіт/надання послуг з поточного ремонту) шляхом його продовження, однак виключно лише за наявності виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження (схожа за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.01.2024 у справі № 907/811/21).
Водночас, п. 3-7 розділу Х Прикінцеві та перехідні положення Законом України “Про публічні закупівлі”, установлено, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування особливості здійснення закупівель товарів, робіт та послуг для замовників, передбачених цим Законом (далі - Особливості), визначаються Кабінетом Міністрів України із забезпеченням захищеності таких замовників від воєнних загроз та з дотриманням вимог, встановлених пунктом 38 цього розділу.
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 затверджено Особливості здійснення публічних закупівель товарів, робіт і послуг для замовників, передбачених Законом України “Про публічні закупівлі”, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування.
Постанова Кабінету Міністрів України від 12.10.2022 № 1178 не передбачає внесення змін до Закону України "Про публічні закупівлі", а лише встановлює певні особливості щодо процедури здійснення публічних закупівель під час дії воєнного стану (див. постанови Верховного Суду від 18.06.2024 у справі № 922/2595/23, від 01.10.2024 у справі № 918/779/23).
Відповідно пп. 4 п. 19 цих Особливостей, істотні умови договору про закупівлю, укладеного відповідно до пунктів 10 і 13 (крім підпунктів 13 та 15 пункту 13) цих Особливостей, не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків продовження строку дії договору про закупівлю та/або строку виконання зобов`язань щодо передачі товару, виконання робіт, надання послуг у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, у тому числі обставин непереборної сили, затримки фінансування витрат замовника, за умови, що такі зміни не призведуть до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю.
Аналогічні умови містяться в пп. 4 п. 11.4 договору про закупівлю № 29 від 15.06.2023.
Отже, виходячи з аналізу наведених норм, зміна істотних умов договору про закупівлю, зокрема в частині продовження строку виконання зобов`язань є правомірною виключно за таких умов: у разі виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження; документально підтверджених обставин непереборної сили; документально підтверджених обставин затримки фінансування витрат замовника (див. (постанови Верховного Суду від 30.01.2024 у справі № 907/811/21, від 27.02.2024 у справі №927/863/23, від 30.04.2024 у справі № 927/782/23, від 12.12.2024 у справі 916/4679/23).
Як вбачається з матеріалів справи, після укладення договору № 29 від 15.06.2023, сторонами до цього Договору було укладено додаткову угоду № 1 від 30.06.2023, відповідно до якої сторони змінили строк (термін) поставки товару: до 14 липня 2023.
Однак будь-якого документального підтвердження виникнення та наявності об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження, відповідач, як постачальник товару, перед укладенням додаткової угоди № 1 позивачу не надав.
Надалі, 12.07.2023 ФОП ЩЕРБИНА Ю.О. звернувся до Матвіївської сільської ради з листом від 17.07.2023 вих. № 7, у якому зазначив, що у зв`язку з загостренням військової обстановки, а саме: загрозою підриву Запорізької АЕС, не в змозі був своєчасно виконати свої зобов`язання щодо виготовлення контейнерів згідно Договору. Просив перенести строк виконання його обов`язків до 22.07.2023. До цього листа долучив повідомлення Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1.
12.07.2023 між Матвіївською сільською радою та ФОП ЩЕРБИНОЮ Ю.О. було укладено додаткову угоду № 2 до Договору № 29, відповідно до умов якої сторони змінили строк (термін) поставки товару: до 24 липня 2023.
При цьому будь-яких документів на підтвердження вказаних у листі від 17.07.2023 вих. № 7 обставин постачальником покупцю надано не було. У листі також не наведено конкретних обставин, яким чином загроза підриву Запорізької АЕС, не дає змоги відповідачу своєчасно виконати зобов`язання щодо виготовлення та, відповідно, поставки контейнерів у строк, визначений Договором.
Відповідач, заперечуючи проти позову, посилався на те, що між ДП «Підприємство ДКВС України (№ 99)» було укладено договір № г-24 від 01.11.2022, відповідно до якого Підприємство зобов`язалося надати відповідачу послуги зі складання виробів з сировини останнього – сміттєвих контейнерів. У зв`язку з загрозою підриву Запорізької АЕС на промислових територіях ДП «Підприємство ДКВС України (№ 99)» працівникам було небезпечно знаходитись, а тому роботи по збиранню контейнерів були зупинені. Крім того, у цей же період територія Підприємства знаходилась під інтенсивним обстрілом армії рф та працівники не допускались до промзони Підприємства. 
Відповідач надав до матеріалів справи копію договору від 01.11.2022 № Г-24 про надання послуг, укладений між ФОП ЩЕРБИНОЮ Ю.О., як замовником, та Державним підприємством «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 99)», як виконавцем, за умовами якого виконавець зобов`язався з сировини, наданої замовником, згідно технічного завдання здійснити послуги у порядку та на умовах, визначених цим договором, а саме: послуги по складанню.
ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 99)» на адвокатський запит від 05.06.2025 листом повідомило, що у період з 15.06.2023 по 24.07.2023 на території регіону (село Біленьке) мала місце дуже активна фаза бойових дій супротивника. У зв`язку з цим Підприємство не мало можливості забезпечити стабільне функціонування промислової зони Підприємства, що призвело до зриву виконання термінів замовлень.
Разом з тим, як слушно зауважив господарський суд, будь-яких доказів щодо того, що ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 99)» виконувалися послуги по складанню контейнерів, які мали бути поставлені відповідачем саме за умовами Договору № 29, відповідачем не надано. Зокрема, не надано технічного завдання на здійснення послуг Державним підприємством, доказів передання відповідачем Державному підприємству сировини для виконання останнім послуг по складанню.
У договорі від 01.11.2022 № Г-24 взагалі не визначено, що надаються послуги по складанню сміттєвих контейнерів (євроконтейнерів об`ємом 1100 літрів (гарячецинкований метал) з кришкою, на колесах для вивозу ТПВ), які є предметом Договору № 29.
Відповідачем також не надано суду листування з ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 99)» щодо порушення останнім строків наданню послуг по складанню сміттєвих контейнерів за договором № Г-24. 
Крім того, при зверненні відповідача до позивача з листом від 17.07.2023 вих. № 7 останній не посилався на порушення термінів складання сміттєвих контейнерів ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 99)».
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з даними з ЄДРЮО, основним видом економічної діяльності ФОП ЩЕРБИНИ Ю.О. є: 25.29 Виробництво інших металевих баків, резервуарів і контейнерів.
За змістом статті 42 ГК України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
Отже, у разі здійснення підприємницької діяльності особа має усвідомлювати, що така господарська діяльність здійснюється нею на власний ризик. Суб`єкт господарювання самостійно розраховує ризики настання несприятливих наслідків в результаті тих чи інших її дій та самостійно приймає рішення про вчинення чи утримання від таких дій. Настання несприятливих наслідків в господарській діяльності юридичної особи є її власним комерційним ризиком, на основі якого і здійснюється підприємництво.
Оскільки ФОП ЩЕРБИНА Ю.О. здійснює господарську діяльність по виготовленню сміттєвих контейнерів, то приймаючи участь у торгах під час діючого воєнного стану та укладаючи Договір № 29 з конкретно визначеним строком поставки товару: до 30.06.2023, мав здатність оцінити можливість дотримання ним усіх технологічних термінів для виготовлення контейнерів. 
Слід наголосити, що воєнний стан в Україні діє з 24.02.2022, Енергодарська міська територіальна громада Запорізької області, на території якої розташована Запорізька АЕС, тимчасово окупована з 04.03.2022. Запорізька область піддається ракетним та іншим обстрілам з моменту введення в Україні воєнного стану, а відтак, обставини, на які посилався відповідач у листі від 17.07.2023 вих. № 7 вже існували з моменту вторгнення російських військ на територію України та продовжують існувати до теперішнього часу. 
При цьому відповідач міг і повинен був при певній обачності передбачити виникнення труднощів у виконанні договору, що пов`язані з введенням воєнного стану, зважаючи на те, що на момент укладення договору по всій території України вже було введено воєнний стан. Тому настання зазначених подій не може розглядатись як підстава для внесення змін в окремі пункти договору у зв`язку з істотною зміною обставин, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у постанові від 10.10.2024 у справі № 910/332/24. 
Укладаючи Договір, джерелом фінансування якого є бюджетні кошти, зі встановленим строком виконання, відповідач, з урахуванням усіх наведених обставин, мав об`єктивно оцінити можливість виконання взятого зобов`язання у погоджені у Договорі строки, ризики та можливі негативні наслідки для себе та контрагента по договору у зв`язку з невиконанням зобов`язань в строк.
Суд враховує, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. 
Підписавши договір, Позивач засвідчив можливість поставки товару у термін визначений договором - до 30.06.2023, усвідомлював умови, в яких буде здійснюватися поставка, та погодився з відповідальністю за порушення строків виконання зобов`язань.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 30.04.2024 у справі № 927/782/23. 
Відповідно до п. 8.1. Договору при настанні обставин непереборної сили, тобто неможливості повного або часткового виконання кожною із Сторін зобов`язань за Договором, у тому числі: пожеж, стихійних лих, воєнних дій будь-якого характеру, актів органів влади й інших органів (введення мораторію, рішень, розпоряджень, постанов та ін.), що робить неможливим виконання зобов`язань за Договором та не залежать від Сторін, термін виконання зобов`язань відкладається на час, протягом якого будуть діяти такі обставини.
Згідно з п. 8.3. Договору Сторона, що не може виконувати зобов`язання за цим Договором внаслідок дії обставин непереборної сили, повинна не пізніше ніж протягом 10 днів з моменту їх виникнення повідомити іншу Сторону у письмовій формі про настання і припинення обставин, що перешкоджають виконанню умов Договору. Несвоєчасне повідомлення/неповідомлення про обставини непереборної сили позбавляє відповідну Сторону права посилатися на ці обставини у майбутньому.
За змістом п. 8.4. Договору доказом виникнення обставин непереборної сили та строку їх дії є відповідні документи, які видаються Торгово-промисловою палатою України чи іншим компетентним органом.
Як передбачено п. 8.5. Договору факти, викладені в повідомленні про настання і припинення обставин непереборної сили, повинні бути підтверджені відповідним сертифікатом Торгово-промислової палати України або іншим компетентним органом.
Таким чином, умовами Договору були встановлені форс-мажорні обставини, наявність яких має бути підтвердженою у відповідності до Закону України «Про торгово промислові палати в України».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» торгово-промислові палати створюються з метою сприяння розвиткові народного господарства та національної економіки, її інтеграції у світову господарську систему, формуванню сучасних промислової, фінансової і торговельної інфраструктур, створенню сприятливих умов для підприємницької діяльності, всебічному розвиткові усіх видів підприємництва, не заборонених законодавством України, науково-технічних і торговельних зв`язків між українськими підприємцями та підприємцями зарубіжних країн. 
Порядок засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) визначено в Законі України «Про торгово-промислові палати в Україні» та деталізовано в розділі 6 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії Торгово-промислової палати України від 15.07.2014 № 40(3) (у редакції рішення Президії Торгово-промислової палати України від 18.12.2014 № 44(5), далі – Регламент).
Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Відповідно до ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
На підставі ст. 6.2 Регламенту форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин.
Отже, по кожному окремому договору сторони повинні отримати сертифікат про форс-мажорні обставини. При цьому за загальним правилом, форс-мажор не звільняє від обов`язку виконати зобов`язання в натурі. 
Якщо буде доведено, що порушення зобов`язання відбулось у зв`язку з непереборними обставинами (наприклад, у зв`язку з руйнуванням приміщень, неможливістю доставити товар на певну територію, знищенням майна і т.д.) сторона буде звільнена від відповідальності. Якщо таких обставин сторона довести не зможе, то буде нести відповідальність на загальних засадах. 
Як вже зазначалося, до листа від 17.07.2023 вих. № 7 відповідач долучив повідомлення Торгово-промислової палати України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1, який не є сертифікатом про форс-мажорні обставини. Крім того, відповідач не посилався на виникнення форс-мажорних обставин та не просив відкласти термін виконання зобов`язань на час, протягом якого будуть діяти такі обставини (стаття 8 Договору № 29).
Як визначено п. 4 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" та пп. 4 п. 19 вказаних Особливостей, істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі. Підставою для зміни продовження строку виконання робіт є лише виникнення документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили таке продовження.
Таких документальних підтверджень матеріали справи не містять та учасниками справи не надано. Суд наголошує, що додаткова угода № 1 укладена між сторонами Договору № 29 взагалі без будь-якого письмового звернення відповідача та без будь-якого обґрунтування.
Цієї обставини сторони не заперечили та не спростували.
Відтак суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що доказів, які б переконливо підтверджували існування обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження строку виконання зобов`язань щодо передачі товару за Договором, станом саме на час укладення спірних додаткових угод, відповідачем надано не було.
Пунктом 3 Особливостей визначено, що Замовники, що зобов`язані здійснювати публічні закупівлі товарів, робіт і послуг відповідно до Закону, проводять закупівлі з урахуванням цих особливостей та з дотриманням принципів здійснення публічних закупівель, визначених Законом. 
Статтею 5 Закону України «Про публічні закупівлі» передбачені основні принципи здійснення публічних закупівель, а саме: 1) добросовісна конкуренція серед учасників; 2) максимальна економія, ефективність та пропорційність; 3) відкритість та прозорість на всіх стадіях закупівель; 4) недискримінація учасників та рівне ставлення до них; 5) об`єктивне та неупереджене визначення переможця процедури закупівлі/спрощеної закупівлі; 6) запобігання корупційним діям і зловживанням. 
Передбачені Законом України «Про публічні закупівлі» процедури закупівель визначені з метою забезпечення добросовісної конкуренції серед учасників, досягнення економії та ефективності, а тому базуються на таких принципах. Максимальна економія публічних коштів та ефективність їх використання забезпечується шляхом конкурентного визначення постачальника товарів і послуг, виконання робіт. 
Дії сторін Договору щодо необґрунтованого продовження строку виконання робіт шляхом укладення Додаткових угод № 2, 3 суперечать меті Закону України «Про публічні закупівлі». Зокрема, такі дії нівелюють інститут публічних закупівель, як засіб забезпечення ефективного та прозорого здійснення закупівель, створення конкурентного середовища у сфері публічних закупівель, запобігання проявам корупції у цій сфері, розвитку добросовісної конкуренції. 
Таким чином, укладення додаткових угод про продовження строків виконання зобов`язань, жодним чином не відповідає принципам добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії та ефективності. 
Укладення оспорюваних додаткових угод до Договору щодо продовження строків виконання зобов`язань за Договором за відсутності для цього документально підтверджених об`єктивних обставин, у т.ч. обставин непереборної сили, спотворює результати торгів та нівелює економію, яку було отримано під час підписання договору. 
А можливість зміни строків виконання робіт внаслідок недобросовісних дій сторін договору робить результат закупівлі невизначеним та тягне за собою неефективне використання бюджетних коштів, що є прямим порушенням принципів процедури закупівлі, визначених преамбулою та статтею 5 Закону України «Про публічні закупівлі». 
Аналогічна за змістом правова позиція міститься у постановах Верховного Суду, зокрема, від 15.03.2018 у справі № 910/4474/17, від 21.03.2019 у справі № 912/898/18, від 16.04.2019 у справі № 915/346/18, від 25.06.2019 у справі № 913/308/1812, від 12.09.2019 у справі № 915/1868/18, від 23.01.2020 у справі № 907/788/18, від 01.06.2020 у справі №913/368/19,від 19.08.2020 у справі № 923/449/18, від 19.08.2020 у справі № 925/47/19, від 09.09.2020 у справі № 921/524/18.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. 
За ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Зміст правочину не може суперечити, зокрема, інтересам держави і суспільства (ч. 1 ст. 203 ЦК України). Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту (див. постанову Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 577/5321/17).
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин), ст. 215 ЦК України. 
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦК України актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.
Зокрема, відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. 
Відповідно до статей 74, 77 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 76 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Оцінивши надані учасниками справи докази, враховуючи відсутність у матеріалах справи документально підтверджених об`єктивних обставин, що спричинили продовження строку поставки товару за Договором про закупівлю від 15.06.2023 № 29, позовна вимога про визнання недійсними додаткових угод № 1 від 30.06.2023, № 2 від 12.07.2023 до Договору про закупівлю № 29 від 15.06.2023, укладених між Матвіївською сільською радою та ФОП Щербиною Юрієм Олександровичем, обґрунтовано задоволена господарським судом.
Щодо доводів апелянта судом приймається до уваги, що Верховний Суд у постанові від 22.12.2022 у справі № 916/3577/21 вказав, що підставою для зміни істотних умов договору, можуть бути лише обставини, що виникли після його підписання та впливають на виконання зобов`язання сторін за договором (п. 8.28), схожий висновок Верховного Суду викладений у постанові від 17.10.2018 у справі № 910/23585/17. 
Той факт, що у визначений договором термін ФОП Щербина ЮО. не міг поставити товар у зв`язку із загостренням військової обстановки, був відомий відповідачу ще до укладення договору. Зазначена обставина не виникла після підписання договору, а існувала до його укладення, а тому не є підставою для зміни його умов (зокрема, щодо строку поставки). Аргументи та докази Відповідача, наведені в апеляційній скарзі щодо укладення між ним та ДП «Підприємство ДКВС України (№ 99)» договору від 01.11.2022 №г-24, відповідно до якого Підприємство зобов`язалося надати відповідачу послуги зі складання виробів з сировини останнього - сміттєвих контейнерів, а також те, що у зв`язку з загрозою підриву Запорізької АЕС на промислових територіях ДП «Підприємство ДКВС України (№ 99)» працівникам було небезпечно знаходитись, а тому роботи по збиранню контейнерів були зупинені, не можуть бути визнані належними та допустимими доказами у розумінні статті 73 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не підтверджують факт неможливості виконання конкретного зобов`язання за договором. 
Зокрема, наведені докази не містять жодного конкретного зв`язку між викладеними подіями та неможливістю постачання саме в межах укладеного договору № 29 від 15.06.2023. Будь-яких доказів щодо того, що ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 99)» виконувалися послуги по складанню контейнерів, які мали бути поставлені відповідачем саме за умовами договору № 29, Відповідачем не надано. Також не надано технічного завдання на здійснення послуг Державним підприємством, доказів передання відповідачем Державному підприємству сировини для виконання останнім послуг по складанню тощо. 
Сам факт існування воєнного стану, навіть за умов безпосередньої близькості до бойових дій, не є автоматичною підставою для зміни істотних умов договору, а охоплюється сферою комерційного ризику виконавця. 
Відповідач як суб`єкт підприємницької діяльності мав обов`язок самостійно оцінити ризики та реальні можливості виконання умов договору в установлені строки, а укладення договору без відповідних застережень свідчить про прийняття ним на себе відповідальності за дотримання строків. 
Крім того, недодержання контрагентом відповідача своїх обов`язків за договором поставки не є тим випадком, наявність якого може бути підставою для внесення змін у договір про публічні закупівлі в частині продовження строків поставки товару або свідчити про можливість звільнення позивача від відповідальності за порушення строків поставки. 
Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.01.2025 у справі № 910/3657/24. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що додаткові угоди від 30.06.2023 №1 та від 12.07.2023 №2 до Договору від 15.06.2023 № 29, якими продовжено строк виконання зобов`язання щодо поставки товару, є такими, що укладені з порушенням вимог п. 37 Розділу Х Закону України «Про публічні закупівлі» та підпункту 4 пункту 19 Особливостей у зв`язку з відсутністю документально підтверджених об`єктивних обставин, а тому мають бути визнані судом недійсними, з чим погоджується колегія суддів.
Щодо вимог про стягнення пені та штрафу. 
В силу положень статей 216, 236 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
У зв`язку з визнанням судом недійсними додаткових угод № 1, 2, якими було продовжено строк поставки товару, Відповідач повинен був її здійснити у строк до 30.06.2023.
Як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Відповідно до ч. 2 ст. 217 ГК України у сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Згідно з ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Відповідно до положень ст. 549 ЦК України за своєю правовою природою, неустойка (пеня, штраф) є видом забезпечення виконання зобов`язання. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Як вказала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі №911/952/22 текстуальне тлумачення положень статті 549 ЦК України свідчить, що законодавець у цій нормі пов`язує визначення пені як виду неустойки з такими кваліфікуючими ознаками як її обчислення: 1) за кожен день прострочення виконання; 2) у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання. Незалежно від того, які правовідносини урегульовано конкретними нормами права, наразі в законодавстві сформований єдиний підхід до застосування пені як виду неустойки (штрафної санкції), конститутивною ознакою якої є її нарахування за кожен день прострочення виконання зобов`язання. Отже, поденне нарахування пені є ознакою, яка вирізняє її серед інших видів неустойки (штрафних санкцій) та визначає механізм обчислення (визначення розміру) пені. Вжитий законодавцем у цьому випадку займенник "кожний (кожен)" пояснює формулу обчислення пені, за якою загальна сума пені визначається шляхом множення ставки пені на кількість днів прострочення.
На відміну від пені, штраф застосовується одноразово у випадку порушення боржником зобов`язання.
Згідно з п. 7.2 Договору у разі затримки поставки товару постачальник сплачує покупцю штраф у розмірі 5% від ціни договору за кожен день затримки прострочення поставки товару за договором.
Отже, розмір погодженої сторонами в договорі штрафної санкції, обрахованої у відсотковому розмірі (5% від ціни договору) за кожен день прострочення, відповідає поняттю "пеня". Зазначення у договорі неустойки (пені) як штрафу не перетворює її у штраф і не є підставою для відмови у стягненні штрафної санкції (неустойки (пені) у разі прострочення виконання зобов`язання.
У постанові Верховного Суду від 06.06.2022 у cправі № 908/1133/21 зазначено, що пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка має на меті, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Окрім того, до моменту вчинення порушення пеня відіграє забезпечувальну функцію і, навпаки, з моменту порушення є мірою відповідальності.
Ціна Договору № 29 згідно з п. 3.2 складає 254800,00 грн.
Як встановлено судом, товар за Договором мав бути поставлений відповідачем у строк до 30.06.2023. 
У вказаний строк товар поставлений не був. Товар був переданий 24.07.2023, згідно видаткової накладної № 1. 
Судом перевірено наданий прокуратурою розрахунок неустойки за період з 01.07.2023 по 23.07.2023 включно (23 дні прострочення) та встановлено, що розрахунок здійснено правильно.
Водночас суд першої інстанції не погодився із застосуванням прокурором до спірних правовідносин ст.ст. 1, 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», оскільки строк поставки не є грошовим зобов`язанням, а отже штрафну санкцію слід нараховувати, виходячи з умов, визначених Договором: 5% від ціни договору за кожен день затримки прострочення поставки товару за договором.
Згідно розрахунку господарського суду, штрафна санкція за заявлений період становить 293020,00 грн.
Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Таким чином, з відповідача у дохід місцевого бюджету Матвіївської сільської ради присуджено 8 027,95 грн. штрафних санкцій.
В свою чергу, у своїй апеляційній скарзі ФОП Щербина Ю.О. вказує на те, що наведений судом у мотивувальній частині рішення розмір штрафних санкцій 293 020 грн, не є співрозмірним та справедливим за умов ненаведення прокурором обставин, які підтверджують понесення позивачем конкретних збитків у зв`язку з продовженням термінів виконання зобов`язання, та наполягає на наявності підстав для зменшення судом штрафних санкцій до 1000 грн. 
Колегія суддів зауважує, що під час розгляду справи в суді Відповідачем не подавалось клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій, останній навпаки наполягав на їх необґрунтованості. 
Поряд з цим, за приписами статті 233 ГК України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій.
При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
При цьому за положенням частини першої статті 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Разом з цим, наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення. Неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. 
Таку правову позицію викладено і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення пені.
Також при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто, врахувати інтереси обох сторін.
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, і за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (постанова Верховного Суду від 13.01.2020 у справі №902/855/18).
Разом з тим, приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним з завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Загальними засадами цивільного законодавства згідно зі статтею 3 ЦК України є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.
При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій, суд повинен забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обставин справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Слід зазначити, що чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З урахуванням встановлених обставин в їх сукупності суд доходить висновку, що з відповідача-1 належить стягнути штрафні санкції у заявленому прокуратурою розмірі, тобто такі зменшенню не підлягають, виходячи з наступного.
Аналіз приписів статей 551 ЦК України, 233 ГК України свідчить, що право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки; господарський суд повинен надати оцінку поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причин неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків та ін. При цьому обов`язок доведення існування обставин, які можуть бути підставою для зменшення розміру заявленої до стягнення суми пені, покладається на особу, яка заявляє відповідне клопотання (див. постанову Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №914/1517/18). 
Положення статей 233 ГК України та 551 ЦК України при вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій є універсальними у правозастосуванні (пункт 8.26. постанови Верховного Суду від 09.03.2023 у справі № 902/317/22). 
Реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтями 551 ЦК України та 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав (пункт 88 постанови Верховного Суду від 02.03.2023 у справі № 905/1409/21).
В постанові від 08.03.2020 у справі № 902/417/18 Велика палата Верховного Суду зазначила таке: за частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин; зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі; господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Поряд з цим, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18: «господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань» (п. 8.32).
Для зменшення нарахованих позивачем сум має бути встановлена очевидна їх неспівмірність, в тому числі обставини того, що наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. 
Проте судом враховується, що у разі неухильного виконання відповідачем домовленостей закріплених у договорі, у позивача були б відсутні підстави для стягнення штрафних санкцій.
Умови щодо нарахування неустойки та їх розміру визначалися обопільно сторонами у договорі. 
В свою чергу, у разі незгоди з розміром штрафних санкцій, які мають нараховуватися у разі неналежного виконання зобов`язання, відповідач не був позбавлений права ініціювати внесення відповідних змін до договору.
Розмір неустойки не є надмірним пропорційно до вартості предмету закупівлі.
До такого розміру штрафних санкцій, який був заявлений позивачем, відповідач допустив сам виключно своїм зволіканням з виконання зобов`язання за договором.
Стосовно можливої збитковості відповідача, то слід зауважити, що вказана обставина не є винятковою обставиною що дає підстави для зменшення нарахованих штрафних санкцій, адже підприємництво за своєю суттю є ризикованою діяльністю, наслідки від ведення якої несе відповідний суб`єкт господарювання. 
В свою чергу, можлива відсутність збитків у позивача не є визначальним критерієм для зменшення заявленої до стягнення неустойки, а лише однією із складових, які враховуються судом в комплексі з оцінкою інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
Посилання скаржника на те, що йому взагалі не сплачувались наперед кошти в якості авансу, адже оплата здійснювалася за фактом поставки товару, що не спричинило фінансових втрат бюджетних коштів не звільняє його від відповідальності за допущене порушення зобов`язання з поставки товару.
В той же час, колегією суддів враховується, що дійсний розмір неустойки, який присуджений з Відповідача, а саме 8 027,95 грн є співмірним із допущеним порушенням, з огляду на повне виконання ФОП Щербина Ю.О. взятих на себе зобов`язань, незначну прострочку та відсутність доказів заподіяння Позивачу цим збитків. Нарахування до стягнення іншої суми штрафних санкцій, як от 293 020 грн, не співвідноситься із ціною Договору, не відповідало б критеріям справедливості, розумності та пропорційності вчиненому порушенню та порушувало б баланс інтересів сторін, що відповідно зумовлювало б можливість її зменшення.
Між тим судом у даній справі присуджено з Відповідача у дохід місцевого бюджету Матвіївської сільської ради 8 027,95 грн штрафних санкцій, як і просив прокурор.
Таким чином, зважаючи на те, що зменшення розміру заявленої до стягнення суми неустойки - є прерогативою суду, яке реалізується ним на власний розсуд, виходячи з системного та комплексного аналізу всіх фактичних обставин справи та поданих сторонами доказів, апеляційний суд не вбачає підстав для зменшення стягнутого розміру нарахувань.
За таких умов, відсутні підстави для зміни чи скасування оскаржуваного рішення в цій частині.
Підсумовуючи усе вищевикладене, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, та їх правовим регулюванням, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і обставини, надав їх належну правову оцінку. 
Порушень або неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, не встановлено.
З огляду на що, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Запорізької області від 21.08.2025 у силі.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на її заявника. 
Керуючись ст.ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Щербини Юрія Олександровича на рішення Господарського суду Запорізької області від 21.08.2025 у справі № 908/1274/25 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Запорізької області від 21.08.2025 у справі № 908/1274/25 залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Фізичну особу-підприємця Щербину Юрія Олександровича.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 18.03.2026

Головуючий В.Ф. Мороз

Суддя Т.А. Верхогляд 

Суддя А.Є. Чередко