Суддя   ОСОБА_1  
Справа № 644/3480/26 
Провадження № 1-кп/644/726/26 
02.04.2026

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року    м. Харків

Індустріальний районний суд м. Харкова у складі:
головуючої судді – ОСОБА_1 ,
розглянувши в залі судових засідань Індустріального районного суду м. Харкова, в порядку спрощеного кримінального провадження без проведення судового розгляду в судовому засіданні, за відсутності учасників судового провадження, кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12026226100000060 від 14.03.2026, за обвинувальним актом від 31.03.2026 стосовно:
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Харків, українки, громадянки України, із середньою освітою, неодруженої, офіційно непрацевлаштованої, без наявного місця реєстрації, фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимої, останнього разу 09.09.2025 Індустріальним районним судом міста Харкова, за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст. 75, 76 КК України, звільненої від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком до 2 років,
обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення – проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,
ВСТАНОВИВ:

01 квітня 2026 року до Індустріального районного суду м. Харкова надійшли матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12026226100000060 від 14.03.2026, стосовно  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (надалі за текстом – обвинувачений/ ОСОБА_2 ), за обвинуваченням у скоєнні кримінального правопорушення-проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, з обвинувальним актом, затвердженим прокурором Куп`янської окружної прокуратури Харківської області від 31.03.2026, реєстром матеріалів досудового розслідування (т. 2 а.с. 1-7) та розписками про отримання обвинуваченою копій обвинувального акту та доданих до нього матеріалів досудового розслідування (т. 2 а.с. 8,9), та її захисником – адвокатом ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 1, 11), яка діє в інтересах обвинуваченої на підставі доручення № 5-20-2026-002594 від 31.03.2026 (т. 1 а.с. 77).
Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 02.04.2026 призначено проводити розгляд у кримінальному провадженні № 12026226100000060 від 14.03.2026, стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за обвинувачення у скоєнні кримінального правопорушення-проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими КПК України, з урахуванням положень параграфа № 1 цього кодексу (т. 2 а.с. 21). 
Формулювання обвинувачення визнаного судом доведеним.
13.03.2026 близько 19 год 30 хв, більш точний час не встановлений, ОСОБА_2 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 , в якості гостя, де під час конфлікту з 
 ОСОБА_4 , який виник на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з умислом, направленим на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, замахнулась та кинула скляну чарку зі значною силою в обличчя потерпілої ОСОБА_4 , а саме в ділянку лівої надбрівної дуги, внаслідок чого чарка розбилась та розсипалась на фрагменти скла, а потерпілій ОСОБА_4 , своїми протиправними діями ОСОБА_2 спричинила лінійну рану в лівій надбрівній області, яка згідно з висновком судово-медичної експертизи №12-14/50-Шв/26 від 23.03.2026, є легким тілесним ушкодженням, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.
З огляду на зазначене, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтовано обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення-проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. 
Статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
Дії обвинуваченої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд кваліфікує як кримінальне правопорушення-проступок, відповідальність за який передбачена ч. 2 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. 
Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів. 
Суд розглядає обвинувальний акт щодо вчинення кримінального проступку без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження, якщо обвинувачений не оспорює встановлені під час дізнання обставини і згоден з розглядом обвинувального акту. Спрощене провадження щодо кримінальних проступків здійснюється згідно із загальними правилами судового провадження, передбаченими КПК, з урахуванням положень цього параграфа (ч. 2, 3 ст. 381 КПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 382 КПК України суд у п`ятиденний строк з дня отримання обвинувального акта щодо вчинення кримінального проступку, а в разі затримання особи у порядку, передбаченому ч. 4 ст. 298-2 цього Кодексу, невідкладно вивчає його та додані до нього матеріали і ухвалює вирок. 
Відповідно до ч. 1 ст. 302 КПК України встановивши під час досудового розслідування, що підозрюваний беззаперечно визнав свою винуватість, не оспорює встановлені досудовим розслідуванням обставини і згоден з розглядом обвинувального акта за його відсутності, а потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, не заперечують проти такого розгляду, прокурор має право надіслати до суду обвинувальний акт, в якому зазначає клопотання про його розгляд у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні.
Згідно з ч. 3 ст. 302 КПК України до обвинувального акта з клопотанням про його розгляд у спрощеному провадженні повинні бути додані: 1) письмова заява підозрюваного, складена в присутності захисника, щодо беззаперечного визнання своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч. 2 цієї статті та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні; 2) письмова заява потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, щодо згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч. 2 цієї статті та згоди з розглядом обвинувального акта у спрощеному провадженні; 3) матеріали досудового розслідування, у тому числі документи, які засвідчують беззаперечне визнання підозрюваним своєї винуватості.
Прокурором у обвинувальному акті заявлено клопотання про розгляд обвинувального акта від 31.03.2026 у кримінальному провадженні за № 12026226100000060 від 14.03.2026, стосовно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у скоєнні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, у спрощеному порядку без проведення судового розгляду в судовому засіданні на підставі ч. 1 ст. 302 КПК України, мотивуючи тим, що обвинувачена ОСОБА_2 , за участі захисника – адвоката ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 77), беззаперечно визнала свою винуватість, не оспорює встановлені в результаті досудового розслідування обставини і згодна на розгляд обвинувального акту за її відсутності, що підтверджується наданою суду заявою щодо визнання своєї винуватості, згоду із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду в судовому засіданні (т. 2 а.с. 4, 13-14).
Відтак, вищевказані обставини, які встановлені органом досудового розслідування у формі дізнання, відповідно до ч.2 ст.382 КПК України, судом не досліджувалися з огляду на те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до її письмової заяви (т. 2 а.с. 13-14), яка складена в присутності захисника – адвоката ОСОБА_3 , яка діє в інтересах обвинуваченої на підставі доручення № 5-20-2026-002594 від 31.03.2026 (т. 1 а.с. 77), на ім`я прокурора Куп`янської окружної прокуратури Харківської області повідомила, що вину у скоєнні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у кримінальному провадженні № 12026226100000060 від 14.03.2026 беззаперечно визнає, згодна із встановленими досудовим розслідуванням обставинами (т. 2 а.с. 13-14), а також ознайомлена та обізнана з обмеженнями права на апеляційне оскарження вироку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини, надала згоду на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні без проведення судового розгляду у судовому засіданні, її згода є добровільною (т. 2 а.с. 13-14). Крім того, у цій заяві захисником ОСОБА_2 – адвокатом ОСОБА_3 підтверджено добровільність беззаперечного визнання винуватості обвинуваченої, її згоду із встановленими в результаті досудового розслідування обставинами та добровільність згоди ОСОБА_2 на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні за її відсутності (т. 2 а.с. 14).
За приписами ч. 2 ст. 382 КПК України вирок суду за результатами спрощеного провадження ухвалюється в порядку, визначеному цим Кодексом, та повинен відповідати загальним вимогам до вироку суду. У вироку суду за результатами спрощеного провадження замість доказів на підтвердження встановлених судом обставин зазначаються встановлені органом досудового розслідування обставини, які не оспорюються учасниками судового провадження. 
Суд бере до уваги, що ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинувачується у скоєнні кримінального проступку, заяву обвинуваченої, складену в присутності її захисника – адвоката ОСОБА_3 , щодо визнання нею своєї винуватості, згоди із встановленими досудовим розслідуванням обставинами, ознайомлення з обмеженням права на апеляційне оскарження та згоди на розгляд обвинувального акту у спрощеному провадженні, у зв`язку з чим, у суду відсутні підстави піддавати сумніву добровільність такої позиції обвинуваченої, тому з урахуванням клопотання прокурора, добровільності та щирості зазначеної вище позиції обвинуваченої, суд дійшов висновку, що обвинувальний акт підлягає розгляду в порядку, визначеному ст. 381, 382 КПК України, тобто без проведення судового розгляду в судовому засіданні за відсутності учасників судового провадження. 
Потерпіла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , склала письмову заяву, яка додана до обвинувального акта, в якій висловила згоду зі встановленими досудовим розслідуванням обставинами в межах кримінального провадження № 12026226100000060 від 14.03.2026 за фактом нанесення їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, ОСОБА_2 , яка обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України. Окрім цього, ОСОБА_4 вказала, що ознайомлена з обмеженням права апеляційного оскарження згідно з ч. 2 ст. 302 КПК України, та погодилася на розгляд обвинувального акта у спрощеному провадженні за її відсутності (т. 2 а.с. 15).
Згідно з ч. 5 ст. 9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У рішенні у справі «Бортнік проти України» від 27.01.2011 (п. 40) суд зазначав, що ст. 6 Конвенції не перешкоджає особі добровільно відмовитись – відкрито чи опосередковано – від свого права на деякі гарантії справедливого суду (рішення щодо прийнятності у справі «Квятковська проти Італії» від 30.11.2000 та рішення у справі «Піщальніков проти Росії» від 24.09.2009). Проте, для того, щоб відмова від права брати участь у судовому розгляді була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути встановлена у недвозначній формі і супроводжуватись мінімальними гарантіями, співмірними з її важливістю (див. рішення у справі «Пуатрімоль проти Франції» від 23.11.1993, пункт 31).
Відтак, спрощене провадження щодо кримінального проступку, регламентоване главою 30 КПК України, не порушує прав сторін кримінального провадження, з врахуванням того, що обставини вчинення ОСОБА_2 кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, не оспорюються учасниками судового провадження та їх позиція є добровільною (т. 2 а.с. 13-14, 15), у зв`язку із чим суд вважає, що наявні підстави для розгляду обвинувального акту у порядку, встановленому ст. 381-382 КПК України. 
Отже, враховуючи викладене вище, дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали кримінального провадження № 12026226100000060 від 14.03.2026, оцінивши зібрані в ході досудового розслідування докази, їх сукупність – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, суд дійшов висновку, що подія кримінального проступку та діяння, у скоєнні якого обвинувачується ОСОБА_2 , має місце, та містить склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, вина у скоєнні якого ОСОБА_2 знайшла своє підтвердження та доведена доказами, встановленими органом досудового розслідування, поза розумним сумнівом. 
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 07.10.2021 у справі №166/361/19, що стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було учинене і обвинувачений є винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання.
Відповідно до обвинувального акту від 31.03.2026, обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_2 є щире каяття (т. 2 а.с. 3).
З правового висновку Верховного Суду у постанові від 20.04.2021 в справі № 457/529/20 вбачається, що щире каяття – це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї кримінально караної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого кримінального правопорушення, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше кримінальних правопорушень. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності. 
Каяття передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому злочині, відверту негативну оцінку своєї злочинної поведінки, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 кримінальне провадження № 629/847/15-к).
Суд бере до уваги, що обвинувачена ОСОБА_2 щиро покаялася, визнавала свою вину, що вбачається з матеріалів кримінального провадження, адже доведеність винуватості ґрунтується, зокрема й на зізнавальних показаннях обвинуваченої (т. 1 а.с. 85-87, 91-93, т. 2 а.с. 14), що свідчить про належну критичну оцінку своєї протиправної поведінки та готовність нести кримінальну відповідальність, що також підтверджує наявність вищевказаної пом`якшуючої обставини. 
Відповідно до обвинувального акту від 31.03.2026, обставини, які відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_2 не встановлено.
Мотиви призначення покарання.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій ОСОБА_2 згідно з вимогами ст. 65-67 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винної, обставини, що пом`якшують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.
У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03.10.2002 ЄСПЛ зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.
Вивченням відомостей про особу обвинуваченої ОСОБА_2 судом установлено, що  ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 52), на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, що підтверджується довідкою № 01-17/236 від 19.03.2026 (т. 1 а.с. 54). Окрім того, суд бере до уваги, що  ОСОБА_2 раніше судима, що підтверджується вимогою від 17.03.2026 про судимість ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 57-58), зокрема за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 09.09.2025 ОСОБА_2 визнано винною та призначено їй покарання за ч.4 ст. 185 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років; за ч.1 ст.357 КК України - у вигляді обмеження волі строком на 2 ( два) роки. Згідно зі ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_2 остаточно призначено покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі. В силу ст.75 КК України ОСОБА_2 звільнено від призначеного їй покарання при умові, що вона протягом 2 ( двох) років іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на неї відповідно до ст.76 ч.1 КК України обов`язки (т. 1 а.с. 62-65). 
Судом враховано, що ОСОБА_2 не має місця реєстрації, фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , за час проживання зарекомендувала себе з посередньої сторони, скарги від місцевих стосовно неї не надходили, протягом 2026 року до адміністративної відповідальності не притягувалася, що підтверджується інформацією наданої ПОГ ВПД № 1 Куп`янського РВП ГУНП в Харківській області ст. лейтенантом поліції ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 67). 
Отже, під час призначенні покарання суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, зокрема в справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 зазначено, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.
При цьому, суд також виходить із положень ст.50 КК України, відповідно до яких покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами, покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Згідно з роз`яснень п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 із змінами та доповненнями «Про практику призначення судами кримінального покарання», визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо). Досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Так, відповідно до ст. 12 КК України вчинене ОСОБА_2 кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 125 КК України, кваліфікується, як кримінальний проступок. 
Санкцією ч. 2 ст. 125 КК України передбачено покарання у виді штрафу від п`ятдесяти до ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від ста п`ятдесяти до двохсот сорока годин, або виправних робіт на строк до одного року, або пробаційним наглядом на строк до двох років, або обмеження волі на той самий строк..
Вивченням судом відомостей про особу обвинуваченої встановлено, що вона раніше судима за злочини проти власності та проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, який скоїла у травні 2024 року, за що засуджена вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 09.09.2025 за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, який набрав чинності 10.10.2025 (т. 1 а.с. 62-65), до покарання у вигляді 5 ( п`яти) років позбавлення волі. Із застосуванням ст. 75 КК України звільнено від призначеного їй покарання при умові, що вона протягом 2 ( двох) років іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на неї відповідно до ст.76 ч.1 КК України обов`язки, у зв`язку з чим, поставлена 31.10.2025 на облік Куп`янського РС № 3 філії ДУ «Центр пробації» в Харківської області (т. 1 а.с. 56). Також, суд бере до уваги, що на обліку у лікаря психіатра і нарколога не перебуває (т. 1 а.с. 54), суд, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого  ОСОБА_2 кримінального правопорушення, особу винної, її вік, стан здоров`я, відсутність будь-яких доказів того, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю першої або другої групи, з урахуванням обставин, які пом`якшують її покарання, зокрема щире каяття, та відсутність обтяжуюючих обставин, а також відсутність офіційного працевлаштування, вважає, що виправлення обвинуваченої можливо при призначенні їй покарання за скоєння кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, у виді громадських робіт на строк двохсот сорока годин. 
Відповідно до ч. 1 ст. 56 КК України громадські роботи полягають у виконанні засудженим у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування.
Згідно з ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у своїй постанові від 02.11.2021 (справа № 750/5031/18, провадження № 51-2761км21) зазначив, що процес призначення покарання, а саме врахування усіх факторів, які мають бути взяті до уваги для обрання виду та розміру покарання, слід розцінювати як сукупність етапів, послідовність яких має значення для прийняття обґрунтованого судового рішення в цій частині. При цьому первинним етапом має бути оцінка ступеня тяжкості злочину, який має значною мірою звузити межі для прийняття конкретного рішення щодо виду та розміру покарання. Наступним етапом вже є врахування обставин, які позитивно або негативно характеризують особу винного, та обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання. Водночас, визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадках, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Суд наголошує, що повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві. Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
Судом не встановлено підстав для застосування ст. 69 та 75 КК України. 
Суд бере до уваги, що ОСОБА_2 , офіційно не працевлаштована, в матеріалах справи відсутні документи, які б підтвердили наявність у неї доходу, тому, суд дійшов переконання, що призначення покарання у виді штрафу та його виконання обвинуваченою не відповідатиме тяжкості правопорушення, а тому буде явно несправедливим та становитиме особистий надмірний тягар для обвинуваченої, крім того, обвинувачена офіційно не працевлаштована та не має доходу, що фактично унеможливить належне виконання покарання призначене судом.
Призначення покарання у виді виправних робіт, згідно з ч. 1 ст. 57 КК України відбувається за місцем роботи засудженого, оскільки  ОСОБА_2 є непрацевлаштованою, зазначене унеможливлює призначення вказаного покарання.
Беручи до уваги викладене вище, суд дійшов переконання, що покарання у виді двохсот сорока годин громадських робіт призначене ОСОБА_2 , в межах установленої санкції за ч. 2 ст. 125 КК України, є справедливим, співмірним і достатнім для її виправлення, кари та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченою, так і іншими особами.
Суд бере до уваги, що обвинувачена скоїла 13.03.2026 кримінальний проступок за ч. 2 ст. 125 КК України, в період відбування іспитового строку за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 09.09.2025 за ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 357 КК України, який набрав чинності 10.10.2025 (т. 1 а.с. 62-65), у зв`язку з чим, поставлена 31.10.2025 на облік Куп`янського РС № 3 філії ДУ «Центр пробації» в Харківської області (т. 1 а.с. 56). 
Згідно ч. 3 ст. 78 КК України у разі вчинення засудженим протягом іспитового строку нового кримінального правопорушення суд призначає йому покарання за правилами, передбаченими в ст. 71, 72 цього Кодексу
Положеннями ч. 1 ст. 71 КК України зазначено, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Отже, передумовою застосування судом положень ст. 71 КК України є факт вчинення ОСОБА_2 нового кримінального правопорушення до повного відбуття покарання за попереднім вироком, точний вид та розмір якого суд має встановити й зазначити у своєму рішенні.
Висновок щодо застосування ст. 71 КК України обов`язковий для врахування іншими судами в силу ч. 6 ст.13 Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів», викладено в постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06.12.2021 (справа № 243/7758/20, провадження № 51-113кмо21). Як виснувала вказана палата, для застосування закріплених у ч. 1 ст. 71 КК України правил призначення покарання за сукупністю вироків законодавець визначає сукупність двох обов`язкових умов, що мають бути встановлені в їх нерозривній єдності:
перша стосується моменту вчинення нового кримінального правопорушення засудженим - «після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання» за попереднім вироком;
друга - наявності невідбутої частини покарання (основного та/або додаткового) за попереднім вироком на момент призначення судом покарання за новим вироком.
Відсутність хоча б однієї з указаних умов виключає можливість застосування положень ч. 1ст. 71 КК України під час вирішення питання про призначення покарання за новим вироком. 
Беручи до уваги викладене вище, а також із врахуванням вироку Індустріального районного суду м. Харкова від 09.09.2025, суд установив, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинила кримінальне правопорушення – проступок, передбачений ч. 2 ст. 125 КК України, за кримінальним провадженням № 12026226100000060 від 14.03.2026 13 березня 2026 року, тобто після ухвалення вироку Індустріального районного суду м. Харкова від 09.09.2025, а тому суд вважає за необхідне, призначити остаточне покарання ОСОБА_2 за правилами ч.1 ст.71 КК України за сукупністю вироків.
Частиною 4 ст. 71 КК України визначено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.
У випадку вчинення особою кримінального правопорушення під час іспитового строку покарання, від якого вона була звільнена з випробуванням на підставі ст. 75 КК, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним, яке має приєднуватися до покарання, призначеного новим вироком. На це вказав Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 15 липня 2025 року у справі № 462/7107/24.
Суд бере до уваги, що вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 09.09.2025 призначено ОСОБА_2 покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки.
Іспитовий строк обчислюється з моменту проголошення вироку суду (ч. 1 ст. 165 КВК України). 
Судом враховано, що кримінальне правопорушення у кримінальному провадженні № 12026226100000060 від 14.03.2026 вчинено ОСОБА_2 13.03.2026, тобто ОСОБА_2 станом на 13 березня 2026 року - день вчинення кримінального проступку, фактично відбула покарання за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 09.09.2025 у частині 6 (шести) місяців 3 (трьох) днів.
З урахуванням наведено, невідбута частина покарання за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 09.09.2025 на 13 березня 2026 року, тобто момент вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення під час іспитового строку, складає 4 (чотири) роки 5 (п`ять) місяців 27 (двадцять сім) днів. 
За скоєння кримінального проступку, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, в межах кримінального провадження № 12026226100000060 від 14.03.2026, стосовно ОСОБА_2 , суд дійшов переконання, що покарання у виді двохсот сорока годин громадських робіт є таким, що відповідає принципам Конвенції, як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета і невідворотність покарання.
Відповідно до п.п. г п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України при складанні покарань за сукупністю кримінальних правопорушень та сукупністю вироків менш суворий вид покарання переводиться в більш суворий вид виходячи з такого їх співвідношення: одному дню позбавлення волі відповідають вісім годин громадських робіт.
Отже, керуючись п.п. г п. 1 ч. 1 ст. 72 КК України, суд дійшов висновку, що призначене покарання у виді 240 годин громадських робіт дорівнює 30 дням позбавлення волі. 
За наведених обставин, суд дійшов переконання остаточно призначити  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покарання за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 09.09.2025 у вигляді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців 27 (двадцяти семи) днів позбавлення волі до покарання призначеного судом за ч. 2 ст. 125 КК України, у вигляді 240 годин громадських робіт, дорівнює 30 дням позбавлення волі, та остаточно становить 4 (чотири) роки 7 (сім) місяців 27 (двадцять сім) днів.
Підстав для застосування до обвинуваченої більш тяжкого покарання чи менш тяжкого, з врахуванням тяжкості скоєного, її особи, суд не знаходить.
Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Підстави застосування до юридичної особи заходів кримінально-правового характеру відсутні. 
Розмір пропонованої винагороду викривачу – відсутній.
Запобіжний захід обвинуваченій ОСОБА_2 у межах кримінального провадження № 12026226100000060 від 14.03.2026 не застосовувався, а суд не вбачає підстав для його застосування.
Витрати на проведення експертизи під час досудового розслідування та речові докази відсутні.
Отже, керуючись ст. 368 - 371, 373-374, 381-382, 394, 395 КПК України, на підставі ч. 1 ст. 125 КК України, суд
УХВАЛИВ:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винною у скоєнні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначити їй покарання у виді 240 (двохсот сорока) годин громадських робіт. 
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю кримінальних вироків, до призначеного  ОСОБА_2  покарання за цим вироком, частково приєднати невідбуту нею частину покарання за вироком Індустріального районного суду м. Харкова від 09.09.2025 та призначити  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остаточне покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 7 (сім) місяців 27 (двадцять сім) днів.
Після набрання вироком суду законної сили  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затримати та через Державну установу «Харківський слідчий ізолятор» направити до місць відбування покарання.
Строк відбуття покарання  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обчислювати з моменту її фактичного затримання в порядку звернення цього вироку до виконання. 
Матеріали кримінального провадження № 12026226100000060 від 14.03.2026 залишити при обвинувальному акті з подальшим зберіганням у справі № 644/3480/26
Відповідно до ч. 4 ст. 382 КПК України копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження.
Вирок суду першої інстанції, ухвалений за результатами спрощеного провадження в порядку, передбаченому ст. 381 та 382 КПК України, не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав розгляду провадження за відсутності учасників судового провадження, недослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини (ч.1 ст. 394 КПК України).
З інших підстав вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Індустріальний районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня отримання копії судового рішення, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 394 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 4 ст. 382 КПК України копію вироку не пізніше дня, наступного за днем його ухвалення, надіслати учасникам судового провадження. 
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки: http://og.hr.court.gov.ua /sud2029/.

Суддя        ОСОБА_1