ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/592/26	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №711/7340/25 Категорія: 305010300 	Петренко О. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Черкаси 

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т. Л. 	
судді секретар	Василенко Л. І., Новіков О. М. Широкова Г.К.	

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника Головного управління Національної поліції в Черкаській області– Коваленко А. П. на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.01.2026 (повний текст складено 05.01.2026, суддя в суді першої інстанції Петренко О. В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

у серпні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Безпалий Є. П., звернулася до суду із даним позовом, яким просила стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 950 000 грн.
Позов обґрунтовано тим, що вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.04.2025 позивача було визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення у відповідності до ч. 1 ст. 373 КПК України, який стороною обвинувачення не оскаржувався та набрав законної сили.
Відповідно до вказаного вироку позивач, починаючи з 2017 року, незаконно перебувала під слідством та судом, всього 89 місяців 27 днів. Також до позивача було незаконно застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту. 
Вказаним кримінальним провадженням за майже 7,5 років, позивачу було завдано психологічних страждань, почалися нервові розлади, пов`язані з необхідністю приховувати це від родичів, чоловіка, колег на роботі та знайомих. Проведення слідчих дій та участь у судових засіданнях призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків, погіршення стосунків із членами сім`ї і родичами та вимагали додаткових зусиль для організації свого життя, спричиняли негативні зміни в її емоційному стані. 
Після постановлення виправдувального вироку, позивачу доводиться заново розбудовувати своє життя, оскільки такими протиправними діями як органів слідства, так і прокуратури, у неї було фактично втрачена його частина.
Через незаконне перебування під слідством та судом у позивача існують підстави для звернення до суду із позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, що зумовило її звернення до суду із позовом за захистом порушених прав.
Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.01.2026 позовну заяву у справі задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 777 365, 21 грн. У іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення.
В обґрунтування ухваленого рішення суд першої інстанції послався на те, що факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення її до кримінальної відповідальності доведений позивачем належними і допустимими доказами, безпосередньо дослідженими судом і наявними у матеріалах справи. При розрахунку розміру моральної шкоди суд першої інстанції, з посиланням на норми права та практику ВС України, виходив із установленої мінімальної заробітної плати у місячному розмірі станом на момент винесення рішення у справі.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник Головного управління Національної поліції в Черкаській області – Коваленко А. П. подала апеляційну скаргу у якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказано на те, що судом не враховані конкретні обставини справи, зокрема, відсутність належних доказів заподіяння моральної шкоди позивачу, доказів застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, здоров`я, відновлення стосунків з оточуючими людьми тощо.
Крім того, на думку скаржника, судом першої інстанції помилково визначено розмір моральної шкоди відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2026 рік», натомість слід застосовувати як розрахункову величину для обчислення виплат за рішенням суду на рівні 1 600,00 грн.
Також скаржник звертає увагу на те, що розгляд справи відбувся у 2025 році, останнє судове засідання було 26.12.2025, а 05.01.2026 відбулося лише проголошення судового рішення, тому судом неправомірно застосовано при розрахунку моральної шкоди розмір мінімальної заробітної плати станом на 2026 рік.
У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України погоджується із доводами скаржника у повному обсязі та вважає рішення суду першої інстанції винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з`ясованих обставинах справи без врахування правової позиції ВС України в подібних правовідносинах та просить задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У відзиві також вказано на те, що сам лише факт перебування особи під слідством та судом протягом певного часу не надає їй право на відшкодування шкоди, а при визначенні розміру моральної шкоди необхідно застосовувати величину мінімальної заробітної плати в розмірі 1 600 грн. Зазначено про те, що справа розглянута судом у 2025 року, а 05.01.2026 судом оголошено рішення, тому при визначенні розміру морального відшкодування необхідно застосовувати, що діяв у 2025 році – 8 000,00 грн.
ОСОБА_1 у своєму відзиві на апеляційну скаргу просила її відхилити за безпідставністю вимог, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
При розгляді справи встановлено, що вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2025 року в справі №711/918/18 ОСОБА_2 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 149 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення нею кримінального правопорушення у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України (а.с.5-11).
Суд першої інстанції перевірив факт набрання вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.04.2025 в справі №711/918/18 законної сили шляхом використання даних Єдиного державного реєстру судових рішень і встановив, що означене судове рішення набрало законної сили 15.05.2025 (реєстраційний номер рішення: 126614064).
Із копії паспорту громадянина України у формі ID-картки № НОМЕР_1 , що виданий 16.03.2020 органом №7110, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, якій присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків (а.с.12-13).
Указуючи, що позивач незаконно перебувала під слідством та судом, їй завдано моральної шкоди, у даній справі заявлено позовні вимоги про її відшкодування.
Правовідносини, наявні між сторонами справи на підставі вищевикладених фактичних обставин, які при апеляційному перегляді справи під сумнів не ставляться, мають таке правове регулювання.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Питання про відшкодування (компенсацію) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю у кримінальному процесі, врегульовано ст. 130 КПК України, якою передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду регламентовано статтею 1176 ЦК України (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У вказаних випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, що кореспондується з положеннями частини першої статті 1176 ЦК України.
У статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто, законом встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати та конкретно встановлених обставин справи.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Частиною третьої статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи.
Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.
У пункті 9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до п. 10.1 цієї ж постанови Пленуму ВСУ при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у справі, якщо це передбачено відповідним законом, наприклад, ст. 9 ЗУ «Про оперативно-розшукову діяльність». Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.
Внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону – ст. 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», правовий висновок про що міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц.
Аналізуючи у взаємозв`язку встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, вищенаведені норми законодавства, які регламентують відповідні правовідносини, та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд приходить до такого.
Так судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 незаконно та безпідставно перебувала під слідством та судом7 років 5 місяців 27 днів - 89 місяців і 27 днів, починаючи з 19.11.2017 з дня затримання та повідомлення позивачу про підозру, який закінчився набранням виправдувальним вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.04.2025 – 15.05.2025. 
У силу вищенаведених положень п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначається, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Судом першої інстанції правильно установлено, що мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, право на відшкодування якої має ОСОБА_1 становить 777 365, 21 грн, що розраховується наступним чином: 89 місяців х 8647 грн = 769 583 грн; 27 днів х 288,23 грн (8647 грн / 30 днів = 288,23) = 7 782,21 грн.
Доводи апеляційної скарги з приводу завищеного розміру моральної шкоди, колегія суддів відхиляє, з огляду на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. 
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.04.2019 у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), та постановах Верховного Суду: від 04.10. 2023 у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18.10.2023 у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23), від 04.02.2026 у справі № 757/6018/21 (провадження № 61-6169св24).
Встановивши фактичні обставини справи, глибину та тривалість моральних страждань позивача, строк перебування ОСОБА_1 під слідством та судом, надавши правову оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши наведену судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, засади розумності, виваженості і справедливості, суд апеляційної інстанції вважає, що у спірних правовідносинах визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди буде достатнім для сатисфакції перенесених позивачем моральних страждань.
Визначений судом розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , не більший ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призводить до її збагачення.
Аргументи апеляційної скарги про недоведеність позивачем спричинення їй моральної шкоди та ненадання належної правової оцінки доказам, на підтвердження спричинення такої шкоди та її розміру, є безпідставними, оскільки факт перебування позивача під слідством та судом, виправдувальний вирок відносно ОСОБА_1 за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України, є достатньою правовою підставою для отримання компенсації від держави у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
З урахуванням обставин справи, встановлених судом першої інстанції, колегія суддів вважає, що розмір грошового відшкодування позивачу моральної шкоди, який суд визначив згідно з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, інших негативних наслідків морального характеру, є розумним, справедливим та співмірним.
Окрім формального посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та відсилки на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, заявник має чітко зазначити норму права, щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
Практика Верховного Суду містить правові висновки щодо вирішення справ такої категорії, які забезпечують належне та передбачуване застосування положень статті 1176 ЦК України та Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Зміст наведених скаржником норм є достатньо визначеним, а їх системне тлумачення не викликає неоднозначності у правозастосуванні.
Такий правовий висновок зроблено у постанові Верховного Судувід 04.02.2026 у справі № 757/6018/21 (провадження № 61-6169св24).
Доводи апеляційної скарги ГУНП в Черкаській області про неповне дослідження судами обставин, що мають значення для справи, зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції по суті вирішення спору, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та обґрунтовано ним спростовані. 
Виходячи зі встановлених обставин справи, на підставі належним чином оцінених у сукупності доказів та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, висновки, викладені в оскаржуваному рішенні суду про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування моральної шкоди є правильним та законним.
Висновок про те, що право на відшкодування моральної шкоди необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу повідомлення про підозру до набрання виправдувальним вироком законної сили, викладено у постанові Верховного Суду від 27.01.2020 у справі № 759/2707/18, які підтримані у постанові Верховного Суду від 06.06.2024 у справі № 953/3527/20.
Апеляційний суд враховує, що згідно з частиною третьою статті 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 6-2203цс15, яку підтримала Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 у справі № 686/23731/15-ц.
Відповідно до ЗУ «Про Державний бюджет України на 2026 рік» з 01.01.2026 мінімальний розмір заробітної плати встановлено на рівні 8 647 грн, і саме з урахуванням цієї суми має розраховуватися розмір заподіяної позивачу моральної шкоди.
Отже, доводи апеляційної скарги, що розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600 грн є помилковим, адже, як вже зазначалося вище Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.
Зміни до ст. 13 вказаного Закону законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, ЗУ «Про Державний бюджет України».
До того ж, Верховний Суд неодноразово у своїх постановах надавав тлумачення ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та висловлював правові позиції щодо порядку визначення розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02.12.2015 у справі №6-2203цс15, від якого Верховний Суд не відступав та підтримує у своїх постановах, згідно ч. 3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові від 18.10.2023 у справі №705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 09.07.2007 №6-рп/2007, від 22.05.2008 №10-рп/2008, від 27.02.2020 №3-р/2020, від 28.08.2020 №10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
Отже, ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2026 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі.
Не можна погодитися з аргументами апеляційної скарги і про те, що позивачем не доведено наявності у нього відповідної моральної шкоди, адже тривале перебування особи в якості підозрюваного, обвинуваченого під слідством та судом у кримінальному провадженні із застосуванням до неї заходів процесуального примусу та запобіжних заходів безсумнівно спричиняє суттєві моральні страждання. Крім того, за наведених обставин, у разі виправдання особи, вона вправі в силу приписів закону на відшкодування моральної шкоди у мінімальному розмірі, гарантованому державою.
Доводи апеляційної скарги про те, що розгляд справи здійснено у 2025 році, а у 2026 лише проголошено рішення, отже слід було проводити розрахунок моральної шкоди за 2025 рік не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки стадія ухвалення і проголошення рішення є невід`ємною стадією судового розгляду, якою завершується розгляд справи.
Згідно ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 05.01.2026 у цій справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача – без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи залишити за скаржником.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника Головного управління Національної поліції в Черкаській області – залишити без задоволення. 
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05.01.2026 у даній цивільній справі – залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд справи залишити за скаржником.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 24.03.2026.

Суддя-доповідач   

Судді