УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 445/241/24
провадження № 51-1260ск26
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Золочівського районного суду Львівської області від 16 вересня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 січня 2026 року щодо 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Борщів Тернопільської області та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 301-1 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Золочівського районного суду Львівської області від 16 вересня 2025 року ОСОБА_5 визнано винуватим та призначено покарання за ч. 1ст. 301-1 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки та додаткове покарання у виді встановлення заборони обіймати посади, пов`язані з роботою з дітьми та займатися діяльністю, пов`язаною із роботою з дітьми, на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 січня 2026 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін, а апеляційну скаргу захисника - без задоволення.
Судовими рішеннями ОСОБА_5 визнано винуватим в одержанні доступу із використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, придбанні та зберіганні дитячої порнографії без мети збуту чи розповсюдження.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу суду апеляційної інстанції в частині призначеного покарання та на підставі ст. 75 КК звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
На обґрунтування касаційних вимог захисник зазначає, що судами під час призначення покарання не в повній мірі врахованощире каяття засудженого у вчиненому, визнання ним вини та співпрацю зі слідством, відсутність будь-яких наслідків вчиненого кримінального правопорушення, яке мало одиничний характер, зокрема відеозапис був завантажений ОСОБА_5 без мети розповсюдження. Засуджений раніше не притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності, позитивно характеризується, має на утриманні дружину та двох неповнолітніх дітей, є військовослужбовцем. Крім того, ОСОБА_5 погодився на розгляд кримінального провадження в порядку ст. 349 КПК, а після вчинення ним кримінального правопорушення пройшов значний проміжок часу, впродовж якого він не вчиняв жодних протиправних дій.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 1 ст. 301-1 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Доводи касаційної скарги захисника полягають у незгоді із встановленим засудженому розміром іспитового строку.
Колегія суддів вважає невмотивованими наведені аргументи.
Під час призначення покарання ОСОБА_5 суд першої інстанціїз достатньою повнотою врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжких злочинів, інформацію про особу засудженого, який одружений, раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога і психіатра не перебуває та є військовослужбовцем.
Обставинами, які пом`якшують покарання, визнано щире каяття та повне визнання вини.
Обставин, які обтяжують покарання, встановлено не було.
Сукупність наведеної інформації дала суду першої інстанції підстави для висновку про призначення  ОСОБА_5 основного покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки та додаткового покарання у виді встановлення заборони обіймати посади, пов`язані з роботою з дітьми та займатися діяльністю, пов`язаною із роботою з дітьми, на строк 2 роки, а також про застосування до засудженого інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й суд апеляційної інстанції. Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали під час перегляду вироку апеляційний суд перевірив доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційній скарзі захисника, та навів переконливі мотиви, у зв`язку з якими визнав їх безпідставними.
У своєму рішенні колегія суддів апеляційного суду зазначила, що вчинене ОСОБА_5 кримінальне правопорушення є тяжким злочином, за яке передбачене максимальне основне покарання у виді 6 років позбавлення волі. При цьому суд призначив засудженому основне покарання у виді 2 років позбавлення волі, що є мінімальним розміром цього виду покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 301-1 КК.
Крім того, суд апеляційної інстанції також правильно вказав на те, що вчинений засудженим злочин створює загрозу правам і свободам громадян, зокрема дітей, та підриває охоронювані законом інтереси у сфері суспільної моралі, що зумовлює підвищений ступінь суспільної небезпеки та, у свою чергу, потребує більш тривалого строку випробування, протягом якого ОСОБА_5 має довести свою здатність виправитися, виконуючи покладені на нього обов`язки.
Зважаючи на те, що метою покарання є не тільки кара, а й виправлення засудженого, колегія суддів касаційного суду дійшла висновку, що звільнення  ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК є мотивованим. Водночас, враховуючи тяжкість та обставини кримінального правопорушення, місцевий та апеляційний суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для встановлення засудженому іспитового строку меншого, ніж 2 роки.
Посилання у касаційній скарзі захисника про неврахування судами попередніх інстанцій характеризуючої інформації щодо ОСОБА_5 , зокрема про те, що він є військовослужбовцем, на думку Суду, є необґрунтованими.
Відомостей, які б слугували підставою для зміни оскаржуваних судових рішень, як про це вказує захисник у поданій касаційній скарзі, колегією суддів не встановлено.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Золочівського районного суду Львівської області від 16 вересня 2025 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 січня 2026 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3