ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2026 року   Справа № 924/690/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Бучинська Г.Б., суддя Філіпова Т.Л. ,  суддя Василишин А.Р. 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/690/25 (повний текст складено 19 грудня 2025 року, суддя Субботіна Л.О.)
за позовом фізичної особи-підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни м. Київ
до фізичної особи-підприємця Комарницької Тамари Миколаївни м. Хмельницький
про стягнення 198022,50 грн

ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець Ополонець Дар`я Вікторівна звернулась до Господарського суду Хмельницької області з позовом до фізичної особи - підприємця Комарницької Тамари Миколаївни про стягнення 198022,50 грн, з яких 191522,50 грн згідно з підпунктом 6.2.2 пункту 6.2 договору про виконання робіт №95 від 20 червня 2024 року та 6500,00 грн передоплати.
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/690/25 закрито провадження у справі в частині позовних вимог фізичної особи - підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни до фізичної особи - підприємця Комарницької Тамари Миколаївни про стягнення 6500,00 грн передоплати.
Відмовлено у позові фізичної особи - підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни до фізичної особи - підприємця Комарницької Тамари Миколаївни про стягнення 191522,50 грн неустойки.
Присуджено до стягнення з фізичної особи - підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи - підприємця Комарницької Тамари Миколаївни ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 18000,00 грн (вісімнадцять тисяч гривень 00 коп.) витрат на професійну правничу допомогу.
Місцевий господарський суд дійшов висновку, що провадження у справі підлягає частковому закриттю та відмові в іншій частині, оскільки після відкриття провадження відповідач повернула позивачу 6500,00 грн передоплати, у зв`язку з чим провадження в цій частині було закрито через відсутність предмета спору, а вимоги про стягнення 191522,50 грн неустойки залишено без задоволення, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами погодження сторонами умови про відповідальність у вигляді неустойки в письмовій формі. Суд не взяв до уваги подану копію договору №95 від 20 червня 2024 року через ненадання її оригіналу за наявності заперечень відповідача щодо підписання цього договору, а інші надані докази, зокрема скріншоти листування та показання свідка, не підтверджують дотримання вимог закону щодо письмової форми правочину про забезпечення виконання зобов`язання, тому правові підстави для нарахування та стягнення неустойки відсутні.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець Ополонець Д.В. звернулась до Північно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/692/25 в частині відмови у задоволенні позовної заяви про стягнення неустойки в розмірі 191522,50 грн та у стягненні з фізичної особи-підприємця Ополонець Д.В. на користь фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 18000 грн; прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача суму неустойки в розмірі 191522,50 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність між сторонами належним чином укладеного договору, неправильно застосувавши норми матеріального права щодо форми правочину та моменту укладення договору.
Апелянт вказує, що відповідно до частини 1 статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований, зокрема, в електронних документах або в листуванні сторін із використанням технічних засобів зв`язку, а отже обмін сторонами сканованими примірниками договору засобами електронного зв`язку свідчить про дотримання письмової форми правочину.
Крім того, за змістом частин першої, другої статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання акцепту пропозиції, а у випадках, коли для укладення договору необхідне також вчинення певних дій, - з моменту їх вчинення, зокрема передачі майна або сплати коштів.
За доводами апелянта, матеріалами справи підтверджується, що сторони шляхом електронного листування здійснили обмін сканованими примірниками договору, що не спростовано відповідачем, а також узгодили його істотні умови.
При цьому позивач на виконання умов договору здійснив попередню оплату, що підтверджується платіжними дорученнями, наявними у матеріалах справи, та не заперечується відповідачем, що свідчить про фактичне прийняття останнім умов договору до виконання.
З огляду на викладене, апелянт вважає, що сукупність встановлених обставин, а саме погодження сторонами умов договору шляхом електронного листування та його часткове виконання, свідчить про укладення між сторонами спірного договору, а висновок суду першої інстанції про протилежне є необґрунтованим.
На переконання скаржника, надані ним електронні докази (листування у месенджері, скановані копії договору) є належними та допустимими доказами, які відповідно до статті 96 ГПК України та практики Верховного Суду не можуть бути відхилені лише з підстав відсутності їх оригіналу або кваліфікованого електронного підпису. 
Окремо скаржник посилається на показання свідка, які підтверджують факт укладення договору та його виконання, однак зазначає, що суд безпідставно відмовив у виклику та допиті свідка, чим порушив принцип повного та всебічного дослідження обставин справи.
Також апелянт зауважує, що повернення відповідачем частини коштів після відкриття провадження підтверджує існування між сторонами договірних відносин та фактичне прийняття зобов`язань до виконання. 
Щодо розподілу судових витрат апелянт зазначає, що суд безпідставно поклав на нього витрати на правничу допомогу відповідача, оскільки їх розмір є завищеним, не відповідає критеріям реальності та розумності, а також належним чином не підтверджений доказами. 
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 16 січня 2026 року у справі №924/690/25 залишено без руху апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/690/25. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки протягом 10 (десяти) днів із дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху та надати суду докази сплати судового збору у розмірі 4309,25 грн..
27 січня 2026 року від фізичної особи-підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни надійшла заява про усунення недоліків, до якої долучено докази сплати судового збору у сумі 4309,25 грн.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 02 лютого 2026 року у справі №924/690/25 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/690/25. Запропоновано відповідачу у справі в строк протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали надіслати до Північно-західного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому статтею 263 ГПК України. Роз`яснено учасникам справи, що розгляд апеляційної скарги відбудеться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
10 лютого 2026 року від відповідача - фізичної особи-підприємця Комарницької Т.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання вважає оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, прийнятим у повній відповідності до норм матеріального та процесуального права, відтак в задоволенні апеляційної скарги просить відмовити, а судове рішення у справі залишити без змін.
На спростування доводів апелянта щодо укладення договору шляхом електронного листування відповідач зазначає, що позивач не надав оригіналу договору, попри неодноразові вимоги суду, а надані копії не можуть вважатися належними доказами з огляду на заперечення відповідача та вимоги частини шостої статті 91 ГПК України. 
Крім того, відповідач вказує, що навіть за умови припущення існування певних відносин між сторонами, позивач не довів погодження умови про неустойку у письмовій формі, як того вимагає стаття 547 Цивільного кодексу України, а відтак така умова є нікчемною і не може бути підставою для стягнення заявлених сум. 
Щодо посилань апелянта на електронні докази (листування у месенджерах), відповідач зазначає, що подані скріншоти не дозволяють ідентифікувати осіб, не містять технічних даних (метаданих), не підтверджують волевиявлення сторін та не можуть замінити письмову форму правочину, передбачену законом.
Також відповідач наголошує, що письмові пояснення свідків або працівників позивача не є належним доказом укладення договору чи погодження його істотних умов, оскільки такі обставини відповідно до закону мають підтверджуватись саме письмовими доказами. 
Окремо у відзиві зазначено, що доводи апелянта щодо виконання робіт не мають правового значення для вирішення спору, оскільки предметом розгляду є стягнення неустойки, а за відсутності договору відсутні й підстави для дослідження факту виконання чи невиконання зобов`язань. 
Відповідач також вважає правомірним закриття провадження в частині 6 500 грн, оскільки ці кошти були добровільно повернуті позивачу, що свідчить про відсутність предмета спору у відповідній частині. 
Крім цього, відповідач заперечує застосування практики Верховного Суду, на яку посилається апелянт, зазначаючи, що у даній справі відсутні належні електронні докази, які дозволяли б ідентифікувати сторони та перевірити достовірність листування, а тому такі посилання є безпідставними.
Щодо долученого до апеляційної скарги клопотання про виклик та допит свідка ОСОБА_3, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Особливості розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження врегульовано статтею 252 Господарського процесуального кодексу України.
Згідно з частиною 9 статті 252 ГПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження свідки не викликаються. У випадку, якщо обставини, викладені свідком у заяві, суперечать іншим доказам або викликають у суду сумнів щодо їх достовірності, суд не бере до уваги показання свідка.
З огляду на викладене, судова колегія зазначила про відсутність підстав для задоволення заяви про виклик та допит свідка в суді.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до абзацу 1 частини 10 статті 270 ГПК України, апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За приписами частини 13 статті 8 ГПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи (абзац 2 частини 10 статті 270 ГПК України).
Від учасників справи клопотань про розгляд апеляційної скарги у даній справі в судовому засіданні з повідомленням учасників справи не надходило.
Судом було створено сторонам належні умови для реалізації їх прав.
Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши надану судом юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.
При цьому колегія суддів виходила з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду із позовом у даній справі, позивач вказує про неналежне виконання відповідачем зобов`язань за договором про виконання робіт №95 від 20 червня 2024 року.
Матеріали справи містять копію договору про виконання робіт №95 від 20 червня 2024 року (далі - договір), сторонами якого зазначені фізична особа - підприємець Ополонець Дар`я Вікторівна (далі - замовник) та фізична особа - підприємець Комарницька Тамара Миколаївна (далі - виконавець).
Згідно з пунктом 1.1 договору за цим договором виконавець зобов`язується власними та/або залученими силами й засобами, на свій ризик, за завданням і за рахунок замовника виконати роботи з пошиття швейних виробів (надалі - роботи) у порядку та об`ємі, визначеному цим договором та додатках до нього, а замовник зобов`язується прийняти належним чином виконані роботи та оплатити їх на умовах і в порядку, передбачених цим договором.
Відповідно до пункту 1.2 договору повне найменування, характеристики, строки виконання робіт зазначаються сторонами в замовленнях, які будуть додатками до цього договору та становитимуть його невід`ємну частину (надалі - замовлення або додатки). 
За цим договором виконавець виконує роботи, а також ліквідує недоробки та дефекти (в тому числі приховані недоліки), які будуть виявлені замовником в ході приймання робіт (пункт 1.3 договору). 
За умовами пункту 2.1 договору ціна договору складає загальну вартість робіт, що зазначається в актах приймання - передачі виконаних робіт, підписаних сторонами протягом всього строку дії договору.
У пункті 2.2 договору передбачено, що якщо інше не передбачено додатком до договору, оплата робіт за цим договором здійснюється замовником в 2 етапи: 
- передоплата 20% вноситься перед початком робіт;
- залишок оплати 80% вноситься протягом 5 календарних днів з моменту прийняття робіт та підписання замовником акту приймання-передачі виконаних робіт в порядку, визначеному статтею 5 договору, шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок виконавця.
Виконання робіт за цим договором здійснюється з матеріалів замовника (тканина, фурнітура, допоміжні матеріали), які передаються виконавцю до початку виконання робіт. Передача матеріалів може здійснюватися за допомогою служб кур`єрської доставки Нова Пошта без підписання акту приймання - передачі товарно - матеріальних цінностей (пункт 3.1 договору).
Пунктом 3.2 договору визначено, що перед початком виконання робіт замовник надає виконавцю відповідну технічну документацію та ескізи виробів (за необхідності).
Згідно з пунктом 3.3 договору виконавець повинен виконати роботи за цим договором протягом строку, який зазначений у замовленні у повній відповідності до технічної документації, наданої замовником. Датою закінчення робіт вважається дата їх прийняття замовником в порядку, встановленому статтею 5 договору. Виконання робіт може бути закінчено достроково з обов`язковим дотриманням вимог щодо якості робіт.
Передача результатів робіт здійснюється виконавцем за допомогою служб кур`єрської доставки Нова Пошта на адресу, яка буде зазначена замовником (пункт 3.6 договору).
У пункті 4.2 договору визначені обов`язки замовника, зокрема: передати виконавцеві технічну документацію, ескізи виробів, сировину та допоміжні матеріали, забезпечувати виконавця всією необхідною інформацією, а також приймати всі рішення, необхідні для того, щоб закінчити роботи вчасно і якісно (пункт 4.2.2); прийняти виконані відповідно до вимог договору роботи, підписавши із виконавцем законодавчо вірно оформлений акт приймання - передачі виконаних робіт (пункт 4.2.3).
Відповідно до пункту 4.4 договору виконавець зобов`язаний, зокрема: належним чином виконати роботи у встановлені у цьому договорі строки (пункт 4.4.1); передати замовнику у порядку, передбаченому законодавством та договором належно виконані результати роботи (пункт 4.4.6).
Після завершення виконання робіт виконавець зобов`язаний проінформувати замовника про завершення таких робіт, передати за допомогою кур`єрської доставки Нова Пошта готові вироби, а також підготувати та запропонувати підписати замовнику законодавчо вірно оформлений акт приймання - передачі виконаних робіт (пункт 5.1 договору).
Згідно з пунктом 6.2 договору при порушенні строків виконання робіт, строків усунення недоліків, виконавець сплачує замовнику неустойку, зокрема у розмірі 0,5 % від ціни замовлення, якщо ціна замовлення становить від 50001,00 грн і вище за кожен день прострочення (пункт 6.2.2).
Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 31 грудня 2022 року, але в будь - якому разі до моменту повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором (пункт 9.1 договору).
Відповідно до пункту 11.3 договору всі повідомлення та інша інформація за цим договором надається у письмовій формі і вважаються належним чином наданими при особистому врученні, при надісланні листом з описом - вкладенням або при передачі шляхом електронного листування (в т.ч. з використанням месенджерів та додатків як Телеграм, Вайбер, тощо) за реквізитами, що вказані в статті 12 договору.
Сторони визнають правомірною можливість обміну між собою інформацією (документами) або за допомогою засобів факсимільного зв`язку або електронного зв`язку або поштою (листом з описом - вкладенням, надісланим за поштовими адресами сторін, зазначеними в статті 12 цього договору) та / або кур`єрською службою за адресою вказаною в статті 12 цього договору. Зазначений обмін набуває юридичних наслідків для укладення, зміни, розірвання, припинення, відмови від цього договору у разі подальшого письмового підтвердження сторонами будь - якої умови, узгодженої за допомогою факсимільного зв`язку чи електронного зв`язку.
Договір містить підписи сторін.
Додатком 1 до договору оформлено замовлення №1 від 20 червня 2024 року, згідно з яким ФОП Ополонець Д.В. замовляє, а ФОП Комарницька Т.М. зобов`язується виконати роботи з пошиття виробів згідно нижче наведеного: сорочки жіночі, в кількості 830 шт. по 130,00 грн, загальною вартістю 107900,00 грн. Строк виконання - 01 липня 2024 року.
Матеріали справи містять також рахунок - фактуру №317-034 від 28 червня 2024 року, в якому зазначено, що він виписаний ФОП Комарицькою Т.М. на оплату ФОП Ополонець Д.В. авансового платежу до додатку №1 до договору №95 від 20 червня 2024 року на суму 21580,00 грн. 
Відповідно до квитанції №205750253 від 29 червня 2024 року позивач перерахувала відповідачу 6500,00 грн з призначенням платежу - авансовий платіж згідно договору №95.
На підтвердження укладення між сторонами договору про виконання робіт №95 від 20 червня 2024 року та виникнення на підставі нього цивільно-правових відносин позивач подала в матеріали справи наступні докази:
- скріншоти листування з використанням месенджеру Viber, яке здійснювалось між відповідачем та особою на ім`я Валентина, що не заперечується сторонами у справі. Із наданого листування вбачається, що його учасники обоговорювали питання укладення договору, відправки матеріалів, погоджували зразки виробів для пошиття (сорочки, брюки, сукні) та їх орієнтовну вартість, питання відправки готових виробів, тощо. У листуванні відображено надіслання відповідачем у вигляді прикріплених файлів договору 95 та додатку 95 без відображення змісту вказаних файлів. Також містяться фото окремих положень договору (пункти 6.3, 2.2), які за змістом є тотожними із відповідними пунктами договору №95 від 20 червня 2024 року; 
- заяву ОСОБА_1 про прийняття на роботу до ФОП Ополонець Д.В. на посаду менеджера систем якості від 29 березня 2024 року, повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_2 на роботу/укладення гіг-контракту із квитанцією №2 від 31 березня 2024 року, а також заяву ОСОБА_2 від 05 грудня 2024 року про звільнення з роботи за угодою сторін з 05 грудня 2024 року;
- заяву ОСОБА_3. про прийняття на роботу до ФОП Ополонець Д.В. на посаду технолога від 31 січня 2024 року, повідомлення про прийняття працівника ОСОБА_3. на роботу/укладення гіг-контракту із квитанцією №2 від 31 січня 2024 року;
- заяву ОСОБА_3. про показання свідка в порядку статті 88 ГПК України від 01 жовтня 2025 року, у якій ОСОБА_3. повідомила, що вона працювала офіційно (займала посаду технолога) у фізичної особи-підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни у період з 01 лютого 2024 року по 17 січня 2025 року. Зазначила, що у цей період вона особисто вела комунікацію, листування та мала взаємовідносини з фізичною особою - підприємцем Комарницькою Тамарою Миколаївною в частині виконання договору про виконання робіт № 95 від 20.06.2024. Вказала, що дійсно між ФОП Ополонець Д.В. та ФОП Комарницькою Т.М. було укладено договір, згідно якого на замовлення ФОП Ополонець Д.В. ФОП Комарницька Т.М. повинна була пошити швейний виріб у вигляді жіночих сорочок в кількості та в розмірах, які вказані в замовлені, який є додатком до договору про виконання робіт. Однак, ФОП Комарницька Т.М. не поставила замовлені ФОП Ополонець Т.М. жіночі сорочки, які повинна була поставити до 01 липня 2024 року, що записувалося в замовленні №1 згідно додатку до договору. Всі матеріали, які потрібні були ФОП Комарницькій Т.М. для пошиття жіночих сорочок, а саме: тканинку шовк Армані молочний в синій та чорний орнамент, діор; флизелін точічний білий, резинка біла, бірки, розмірники, ґудзики під обтяжки. Також ФОП Комарницька Т.М. отримала від ФОП Ополонець Д.В. всі необхідні ескізи виробів для пошиття жіночих сорочок. Свідок підтверджує, що з боку ФОП Комарницької Т.М. дійсно було погоджено умови договору та ФОП Ополонець Д.В., який остання підписала та в сканованому вигляді надіслала до застосунку Вайбер особисто ОСОБА_1. на номер телефону НОМЕР_3 , яка працювала офіційно у ФОП Ополонець Д.В. на посаді менеджера системи якості. Додатково підтвердила, що ФОП Комарницька Т.М. приступила до виконання та почала виконувати вказаний договір, оскільки вела з нею повну комунікацію з приводу погодження форми пошиття сорочок жіночих, які мала доставити ФОП Оплонець Д.В. до 01 липня 2024 року, але готових пошитих жіночих сорочок так і пошито не було.
Після відкриття провадження у справі відповідач перерахувала позивачу кошти в сумі 6500,00 грн з призначенням платежу - повернення помилково зарахованих коштів, без наявності належних на те правових підстав, та не є оплатою за будь - яким дійсним договором чи виконаними роботами, що підтверджується платіжною інструкцією №0.0.4568134970.1 від 04 жовтня 2025 року.
Надаючи в процесі апеляційного перегляду оцінку обставинам справи в їх сукупності, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, Фізична особа-підприємець Ополонець Дар`я Вікторівна оскаржує рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/690/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки у розмірі 191 522,50 грн, та просить скасувати рішення суду в цій частині і ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Отже, рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/690/25, з урахуванням вимог статті 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядається в апеляційному порядку лише в оскаржуваній частині, а саме в частині відмови у стягненні 191 522,50 грн неустойки.
Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, визначених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів, і мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
За змістом статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину, однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.
Частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.
У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Згідно статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 1 статті 205 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Стаття 207 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. На підставі частини 1 цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Поряд з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц, у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц вказала на те, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
У частині 3 статті 2 ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин 3, 4 статті 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17).
Отже, з урахуванням наведених засад принципу змагальності, у даній справі саме позивач зобов`язаний був довести факт укладення між сторонами договору про виконання робіт №95 від 20 червня 2024 року, а також погодження сторонами умов щодо відповідальності у вигляді неустойки.
У той же час відповідач був зобов`язаний довести зворотне - неукладення такого правочину.
За приписами статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані можуть встановлюватись, в тому числі, і на підставі показань свідків.
Правила щодо оцінки доказів закріплено у статті 86 Господарського процесуального кодексу України, згідно з частиною 1 якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінка доказів - це розумова, пізнавальна діяльність суду, яка полягає у дослідженні якісних і кількісних ознак зібраних доказів у конкретній справі. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України). Зазначене є запорукою ухвалення судом справедливого рішення, яке відповідатиме принципу верховенства права.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина 3 статті 86 Господарського процесуального кодексу України). Зазначене положення кореспондується з приписами частини 5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, у якій визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі №902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі №917/2101/17, від 25 червня 2020 року у справі №924/233/18).
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
За приписами частин 1, 2 статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Частиною 1 статті 208 Цивільного кодексу України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Згідно із частинами 1 - 3 статті 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.
Відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Приписами частини 1 статті 641 Цивільного кодексу України визначено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
При цьому намір особи вважати себе зобов`язаною у разі прийняття оферти може випливати із факту надіслання оферентом на адресу акцептанта проекту угоди, що належним чином підписана та у разі необхідності у відповідних випадках скріплена печаткою.
Згідно з частинами 1, 2 статті 640 Цивільного кодексу України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
На підтвердження виникнення між сторонами договірних відносин та наявності підстав для стягнення неустойки за невиконання відповідачем своїх зобов`язань, позивач долучив до матеріалів справи, зокрема копію договору про виконання робіт №95 від 20 червня 2024 року та додатку 1 до нього (замовлення №1), підписаного сторонами, умовами яких передбачено, що відповідач зобов`язується власними та/або залученими силами й засобами, на свій ризик, за завданням і за рахунок замовника виконати роботи з пошиття швейних виробів (сорочок жіночих в кількості 830 шт. по 130,00 грн, загальною вартістю 107900,00 грн) у строк по 01 липня 2024 року, а позивач зобов`язується прийняти належним чином виконані роботи та оплатити їх на умовах і в порядку, передбачених договором.
Згідно з пунктом 6.2 вказаного договору при порушенні строків виконання робіт, строків усунення недоліків, відповідач сплачує позивачу неустойку, зокрема у розмірі 0,5 % від ціни замовлення, якщо ціна замовлення становить від 50001,00 грн і вище за кожен день прострочення (пункт 6.2.2).
На підставі зазначеного пункту договору позивач нарахував до стягнення з відповідача неустойку в розмірі 191522,50 грн за період з 01 липня 2024 року по 20 червня 2025 року.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 2 статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
В силу приписів частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України неустойка є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання.
Статтею 547 Цивільного кодексу України визначені вимоги до форми правочину щодо забезпечення виконання зобов`язань, а саме правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач заперечує укладеність договору про виконання робіт №95 від 20 червня 2024 року та додатку 1 до нього (замовлення №1), стверджуючи, що вона не підписувала вказані документи та її воля на укладення договору відсутня, жодних дій, спрямованих на встановлення господарських відносин із позивачем вона не здійснювала.
Згідно з частиною 2 статті 91 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Частиною 6 статті 91 ГПК України передбачено, якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу.
Ухвалою Господарського суду Хмельницької області від 04 вересня 2025 року у справі №924/690/25, що була постановлена із занесенням до протоколу судового засідання, суд за клопотанням представника відповідача витребував у позивача для огляду оригінал договору про виконання робіт №95 від 20 червня 2024 року, копія якого долучена до матеріалів позовної заяви.
Однак представник фізичної особи-підприємця Ополонець Д.В. оригінал вищезазначеного доказу не надав та у поясненнях від 19 вересня 2025 року повідомив, що ФОП Ополонець Д.В. підтвердила, що ФОП Комарницька Т.М., отримавши договір №95 від 20 червня 2024 року та додаток до договору №1 - замовлення №1 підписала його та підписаний надіслала його у відсканованому вигляді 21 червня 2024 року до застосунку вайбер особисто ОСОБА_1 на номер телефону НОМЕР_4 , яка працювала у ФОП Ополонець Д.В., починаючи з 01 квітня 2024 року по 18 грудня 2024 року на посаді менеджера систем якості. Відповідач приступила до виконання вказаного договору. Оригінал вказаного договору у друкованому вигляді відповідач не надсилала позивачу.
Відповідно до абзацу 2 частини 6 статті 91 ГПК України, якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
При цьому обов`язок суду не приймати доказ, поданий в копії, за відсутності його оригіналу і при наявності заперечень учасника справи не залежить від причин, з яких такий оригінал не може бути наданий.
За таких обставин, з урахуванням приписів абзацу другого частини шостої статті 91 Господарського процесуального кодексу України, а також беручи до уваги обґрунтовані заперечення відповідача щодо факту укладення правочину, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для врахування копії договору про виконання робіт №95 від 20 червня 2024 року як належного та допустимого доказу у справі.
Неподання позивачем оригіналу зазначеного договору, попри його витребування судом, у поєднанні із запереченнями відповідача щодо його підписання, виключає можливість перевірки відповідності поданої копії оригіналу та встановлення факту вчинення правочину саме у письмовій формі.
За таких умов надана копія договору не може бути покладена в основу висновків суду щодо наявності між сторонами договірних відносин та погодження їх істотних умов, зокрема умов про відповідальність у вигляді неустойки.
Посилання апелянта на електронне листування сторін як доказ укладення договору також не спростовують наведених висновків суду першої інстанції.
Згідно зі статтею 96 ГПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, яка містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо). Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).
При цьому слід враховувати, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі №916/3027/21 (провадження №12-8гс23) зроблено висновок, що:
"35. З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
36. Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі №922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі №914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.
37. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.
38. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.
51. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі".
Зі змісту наданих позивачем скріншотів листування у месенджері Viber вбачається, що між невизначеними особами здійснювався обмін повідомленнями та файлами, які, за твердженням позивача, стосуються укладення договору про виконання робіт №95 від 20 червня 2024 року та його виконання.
Разом з тим колегія суддів не вбачає підстав для прийняття таких роздруківок листування як належних та допустимих доказів укладення між сторонами договору, оскільки з їх змісту неможливо достовірно встановити осіб, які здійснювали відповідне листування, а також їх повноваження діяти від імені сторін справи.
Зокрема, надані позивачем матеріали не містять відомостей, які б дозволяли ідентифікувати обліковий запис у месенджері Viber як такий, що належить саме відповідачу або уповноваженій ним особі. Доказів належності відповідного номера телефону відповідачу, його використання у господарській діяльності чи закріплення за конкретною посадовою особою відповідача позивачем суду не надано.
Матеріали справи також не містять жодних доказів того, що особа, з якою позивач здійснював листування, перебувала у трудових чи інших правовідносинах із відповідачем та була наділена повноваженнями на укладення договорів або погодження їх істотних умов.
Крім того, позивачем не доведено, що сторони досягли домовленості про використання месенджера Viber як способу офіційної комунікації та обміну документами, у тому числі підписаними примірниками договору. Відсутні також докази погодження сторонами можливості укладення правочину саме шляхом такого електронного листування.
За таких обставин надані скріншоти листування не дають можливості встановити належність відповідних повідомлень саме сторонам у справі, їх зміст у контексті конкретних договірних правовідносин, а також факт досягнення сторонами згоди щодо істотних умов договору.
Подібна правова позиція щодо оцінки електронного листування як доказу викладена у постанові Верховного Суду від 17 червня 2025 року у справі №924/419/24, у якій суд зазначив, що відсутність належних доказів ідентифікації учасників електронного листування та підтвердження належності відповідних засобів зв`язку сторонам виключає можливість визнання такого листування належним доказом укладення правочину.
Отже, з урахуванням наведеного та сукупності досліджених доказів, колегія суддів дійшла висновку, що надані позивачем електронні докази не підтверджують факту укладення між сторонами договору про виконання робіт №95 від 20 червня 2024 року та погодження його істотних умов, у тому числі умов про відповідальність у вигляді неустойки.
Колегія суддів не бере до уваги подану позивачем до суду першої інстанції заяву свідка ОСОБА_3 від 01 жовтня 2025 року, на яку останній посилається як на доказ укладення між сторонами договору та погодження його умов, оскільки такі пояснення не можуть підтверджувати обставини, що підлягають доведенню у цій справі.
Відповідно до частин першої, другої статті 87 Господарського процесуального кодексу України показання свідка є повідомленням про відомі йому обставини, які мають значення для справи, однак не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності або якщо такі показання ґрунтуються на повідомленнях інших осіб.
Разом з тим на підставі показань свідків не можуть встановлюватися обставини, які відповідно до вимог законодавства повинні підтверджуватися письмовими доказами.
З огляду на те, що факт укладення договору, погодження його істотних умов, а також встановлення відповідальності у вигляді неустойки відповідно до статей 207, 547 Цивільного кодексу України мають підтверджуватися належними письмовими доказами, показання свідка не можуть вважатися належним та допустимим доказом таких обставин.
За таких умов заява свідка не спростовує висновків суду першої інстанції щодо відсутності належних доказів укладення між сторонами договору та погодження умов про неустойку.
Будь-яких інших доказів (з врахуванням положень статті 207 Цивільного кодексу України) на підтвердження погодження між сторонами відповідальності у вигляді неустойки з дотриманням встановленої статтею 547 Цивільного кодексу України письмової форми правочину матеріали справи не містять.
Відповідно до частини 2 статті 547 Цивільного кодексу України правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.
За приписами частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (частина 1 статті 216 Цивільного кодексу України).
З огляду на встановлені обставини справи, досліджені докази у їх сукупності та наведені норми матеріального і процесуального права, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення 191522,50 грн неустойки.
Як обґрунтовано зазначив місцевий господарський суд, позивачем не доведено належними та допустимими доказами погодження між сторонами відповідальності у вигляді неустойки з дотриманням вимог щодо письмової форми правочину, встановлених статтями 207, 547 Цивільного кодексу України, що виключає можливість її нарахування та стягнення.
За відсутності правових підстав для застосування неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання, доводи апелянта щодо фактичного виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, а також наявності між ними договірних відносин, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та не підлягають окремому дослідженню у межах даного спору.
Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскарженій частині є законним і обґрунтованим, а підстав для його зміни чи скасування не вбачається.
Щодо присуджених до стягнення витрат на професійну правничу допомогу колегія суддів зазначає таке.
Згідно частин 1, 2 статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частини 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.
Визначення договору про надання правничої допомоги міститься в статті 1 вищевказаного Закону, згідно з якою договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленого у постанові від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19).
Як вбачається з матеріалів справи, 27 серпня 2025 року між адвокатом Бабічем О.О. (далі - адвокат) та Комарницькою Т.М. (далі - клієнт) укладено договір №1 про надання правової допомоги, згідно з пунктом 1.1 якого адвокат зобов`язується надавати, а клієнт - приймати та оплачувати правову допомогу у формах, передбачених цим договором та/або додатковими угодами до нього, відповідно до положень Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та чинного законодавства України.
Відповідно до пункту 1.2 договору у межах цього договору адвокат надає клієнту правову допомогу, яка включає, зокрема: складання та направлення адвокатських запитів, підготовку документів для звернення до суду, здійснення правового супроводу та представництво інтересів клієнта у Господарському суді Хмельницької області у справі №924/690/25, Північно-західному апеляційному господарському суді, Касаційному господарському суді у складі Верховного Суду, а також вчинення інших дій, спрямованих на захист прав, свобод і законних інтересів клієнта.
Пунктом 2.1 договору визначено, що адвокат може надавати клієнту, зокрема, такі види правової допомоги: підготовка документів (запитів, заяв, скарг, клопотань, процесуальних документів тощо); представництво інтересів у судових, правоохоронних, державних та інших органах; надання правових консультацій (усних та письмових); інші послуги, передбачені чинним законодавством, відповідно до домовленостей сторін.
За умовами пункту 5.1 договору розмір, порядок та строки виплати гонорару визначаються у відповідних додаткових угодах, які є додатками та невід`ємною частиною цього договору.
Гонорар не залежить від досягнення результату, очікуваного клієнтом (пункт 5.2 договору).
Згідно з пунктом 5.3 договору оплата здійснюється готівкою або безготівково на підставі рахунку, або акту виконаних робіт, або повідомлення адвоката.
Цей договір укладено строком на 12 (дванадцять) місяців з дати підписання. Він може бути продовжений за домовленістю сторін (пункт 7.1 договору).
Відповідно до пункту 8.1 договору усі додатки та додаткові угоди є невід`ємною частиною цього договору.
19 вересня 2025 року між сторонами підписано акт виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 19 вересня 2025 року, у відповідності до якого адвокат надав, а клієнт прийняв послуги:
1. Вивчення поданої позовної заяви та матеріалів справи, аналіз актуальної судової практики, підготовка та направлення відзиву на позовну заяву у справі № 924/690/25 -10 000 грн.
2. Участь у підготовчому судовому засіданні у справі № 924/690/25 від 27.08.2025 -3 000 грн.
3. Участь у підготовчому судовому засіданні у справі №924/690/25 від 04.09.2025 -3 000 грн.
4. Підготовка та направлення заперечення на відповідь на відзив у справі № 924/690/25 від 12.09.2025 -10 000 грн.
5. Участь у підготовчому судовому засіданні у справі №924/690/25 від 19.09.2025 -3 000 грн.
Загальна вартість наданих послуг становить: 29 000 (двадцять дев`ять тисяч) гривень 00 коп.
В подальшому 05 грудня 2025 року сторони уклали додаткову угоду №1 до договору №1 про надання правової допомоги від 27 серпня 2025 року, у пункті 1 якої погодили перелік фактично наданих адвокатом послуг у межах виконання договору №1 у справі №924/690/25, а саме:
- вивчення поданої позовної заяви та матеріалів справи, аналіз судової практики, підготовка і направлення відзиву на позовну заяву від 31.07.2025.
- підготовка та направлення заперечення на відповідь на відзив від 12.09.2025.
- підготовка та подання заяви про визнання доказу неналежним і недопустимим від 24.09.2025.
- підготовка та подання клопотання про долучення доказів від 26.09.2025.
- підготовка та подання заяви про повернення помилково перерахованих коштів від 02.10.2025.
- підготовка та подання клопотання про долучення доказів від 04.10.2025.
- підготовка та подання заперечення на письмові пояснення представника позивача адвоката Цибульського В.В. від 11.10.2025.
- підготовка та подання заперечення на письмові пояснення представника позивача адвоката Цибульського В.В. від 27.10.2025.
- участь у підготовчих та судових засіданнях у справі № 924/690/25, що відбулися: 27.08.2025; 04.09.2025, 19.09.2025, 03.10.2025, 13.10.2025, 27.10.2025, 03.11.2025, 21.11.2025 та 05.12.2025.
Відповідно до пункту 2 додаткової угоди загальна вартість наданих адвокатом послуг за період, зазначений у цій угоді становить 30 000 (тридцять тисяч) гривень 00 коп.
Також між сторонами підписано акт виконаних робіт (наданих послуг) №2 від 05 грудня 2025 року, згідно з яким в межах справи №924/690/25 адвокат надав, а клієнт прийняв послуги, перелік та вартість яких співпадає із послугами, визначеними в додатковій угоді №1 від 05 грудня 2025 року.
Матеріали справи містять ордер серія ВХ №1104627 від 27 серпня 2025 року, виданий Комарницькою Т.М. адвокату Бабічу Олександру Олександровичу, на надання правничої допомоги в Господарському суді Хмельницької області та витяг з Єдиного реєстру адвокатів серії ІІ №1050409 від 20 травня 2025 року.
Вищевказані обставини свідчать, що відповідач згідно з вимогами статті 74 ГПК України довів надання йому послуг професійної правничої допомоги під час розгляду справи №924/690/25 у Господарському суді Хмельницької області.
Разом з тим, надані відповідачем докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Згідно з частиною 4 статті 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 статті 126 ГПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 126 ГПК України).
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04 лютого 2021 року у справі №922/743/20, від 24 листопада 2020 року у справі №911/4242/15.
Також відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3)поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткові постанови від 28 квітня 2021 року у справі №902/1051/19 та від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо часткового задоволення заяви відповідача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та визначення їх розміру у сумі 18 000,00 грн як такого, що відповідає критеріям розумності, співмірності та необхідності.
Як обґрунтовано встановлено місцевим господарським судом, заявлені відповідачем витрати у розмірі 30 000,00 грн не відповідають критеріям співмірності зі складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та фактично витраченим часом. Суд першої інстанції детально дослідив характер та зміст наданих правничих послуг, дійшовши обґрунтованого висновку про їх часткову надмірність, зокрема з огляду на повторюваність правових позицій у процесуальних документах, відсутність нових доводів у частині поданих заперечень, а також необов`язковість окремих процесуальних дій, вчинених представником відповідача.
При цьому суд першої інстанції правомірно врахував, що частина заявлених витрат пов`язана з діями, які не були необхідними для належного захисту прав відповідача у цій справі, або ж були зумовлені неналежним процесуальним оформленням відповідних клопотань. Такі витрати обґрунтовано не покладені на позивача, оскільки не відповідають критерію необхідності у розумінні практики Верховного Суду.
Разом з тим, суд першої інстанції належним чином врахував і фактичний обсяг наданих правничих послуг, зокрема підготовку процесуальних документів та участь представника відповідача у судових засіданнях, що підтверджує реальність понесених витрат у певній частині. Саме з урахуванням балансу між необхідністю відшкодування реально понесених витрат та недопущенням покладення на іншу сторону надмірного фінансового тягаря, суд дійшов обґрунтованого висновку про їх зменшення до 18 000,00 грн.
Доводи апелянта щодо необхідності подальшого зменшення розміру витрат або відмови у їх стягненні не спростовують наведених висновків суду першої інстанції, оскільки зводяться до суб`єктивної оцінки обсягу виконаних адвокатом робіт та не містять переконливих аргументів щодо невідповідності визначеної судом суми критеріям реальності та розумності.
Таким чином, визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 18 000,00 грн є обґрунтованим, співмірним та таким, що відповідає вимогам частини четвертої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим підстав для його зміни не вбачається.
Відповідно до частини 4 статті 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Пронін проти України", "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Зазначене судом першої інстанції було дотримано в повній мірі.
При цьому, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відхиляючи скаргу апеляційний суд у принципі має право просто підтвердити правильність підстав, на яких ґрунтувалося рішення суду нижчої інстанції (рішення у справі Гарсія Руїс проти Іспанії").
У відповідності до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наявних матеріалів справи колегія суддів встановила, що обставини, на які посилається скаржник, в розумінні статті 86 ГПК України не можуть бути підставою для зміни або скасування рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/690/25, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. Доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника згідно зі статтею 129 ГПК України.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Ополонець Дар`ї Вікторівни на рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/690/25 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Хмельницької області від 09 грудня 2025 року у справі №924/690/25 залишити без змін.
Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана справа не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
Справу №924/690/25 повернути до Господарського суду Хмельницької області.

Повний текст постанови складений "23" березня 2026 р.

Головуючий суддя Бучинська Г.Б. 

Суддя   Філіпова Т.Л. 

Суддя   Василишин А.Р.