ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року	Львів	Справа № 500/1005/25 пров. № А/857/16392/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді Курильця А.Р., 
суддів Заверухи О. Б., Матковської З. М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року в справі № 500/1005/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

суддя в 1-й інстанції – Мірінович У.А.,
час ухвалення рішення – 31 березня 2025 року,
місце ухвалення рішення – м. Тернопіль,
дата складання повного тексту рішення – 31 березня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – відповідач) про призначення пенсії за віком.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 13.01.2025 №155250032632 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 06.01.2025 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, зарахувавши до страхового стажу період роботи в колгоспі з 01.08.1984 по 31.12.1997.
Не погоджуючись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове про відмову в задоволенні адміністративного позову повністю.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що періоди роботи в колгоспі з 01.08.1984 по 31.12.1997 не зараховані, оскільки відсутня довідка із зазначенням інформації про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві (період роботи з 1998 року враховано до страхового стажу згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування).
Колегія суддів вважає можливим розглянути дану справу в порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст. 311 КАС України.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області із заявою від 06.01.2025 про призначення пенсії за віком. 
Для прийняття рішення за результатами поданої заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області.
За результатом розгляду заяви рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 13.01.2025 №155250032632 позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу (а.с. 16 зворот).
У цьому рішенні вказано, що вік заявниці 60 років, страховий стаж складає 26 років 04 місяці 17 днів, що підтверджується розрахунком стажу (а.с. 17).
За змістом оскаржуваного рішення за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи в колгоспі з 01.08.1984 по 31.12.1997, оскільки відсутня довідка із зазначенням інформації про встановлений та вироблений мінімум трудової участі в громадському господарстві.
Позивачка не погоджується з рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо відмови у призначенні пенсії за віком, вважає його протиправним та таким, що порушує її право на соціальний захист, а тому звернулась до суду із цим позовом.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними (частина друга статті 46 Конституції України).
Згідно з положеннями статті 26 Закону № 1058-IV право на пенсію за віком мають особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31.12.2017.
Починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01.01.2018 по 31.12.2018 - не менше 25 років; з 01.01.2019 по 31.12.2019 - не менше 26 років; з 01.01.2020 по 31.12.2020 - не менше 27 років; з 01.01.2021 по 31.12.2021 - не менше 28 років; з 01.01.2022 по 31.12.2022 - не менше 29 років; з 01.01.2023 по 31.12.2023 - не менше 30 років; з 01.01.2024 по 31.12.2024 - не менше 31 року; з 01.01.2025 по 31.12.2025 - не менше 32 років; з 01.01.2026 по 31.12.2026 - не менше 33 років; з 01.01.2027 по 31.12.2027 - не менше 34 років; починаючи з 01.01.2028 - не менше 35 років.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 45 Закону № 1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Періоди, з яких складається страховий стаж, визначені в статті 24 Закону № 1058-IV, відповідно до якої страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок (частина перша статті 24 Закону № 1058-IV).
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (частина друга статті 24 Закону № 1058-IV).
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (частина четверта статті 24 Закону № 1058-IV).
У законодавстві, що діяло раніше (до 01.01.2004), а саме, у статті 56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно статті 62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Також, відповідно до статей 3, 48 Примірного статуту колгоспників, прийнятого III Всесоюзним з`їздом колгоспників 27.11.69, затвердженого постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР від 28.11.69, громадяни СРСР приймались в члени колгоспу на підставі заяви, яка розглядалася спочатку правлінням колгоспу, після чого прийом у члени колгоспу проводиться загальними зборами колгоспників за поданням правління. Допускається залучення на роботу за трудовими договорами фахівців та інших працівників з боку лише в тих випадках, коли в колгоспі немає відповідних фахівців або коли сільськогосподарські та інші роботи не можуть бути виконані в необхідні терміни силами колгоспників (стаття 24 Примірного статуту 1969 року).
Порядок ведення трудових книжок колгоспників врегульований Основними положеннями про порядок видачі та ведення трудових книжок колгоспників, які затверджені постановою Ради Міністрів СРСР від 21.04.75 № 310 (далі - Основні Положення).
Відповідно до пунктів 1, 2 Основних Положень трудова книжка колгоспника є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів. Трудові книжки ведуться на всіх членів колгоспу з моменту їх вступу в члени колгоспу.
До трудової книжки колгоспника, зокрема, заносяться: відомості про колгоспника: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність; відомості про роботу: призначення на роботу, переведення на іншу роботу, закінчення роботи; відомості про трудову участь: прийнятий в колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, його виконання (пункт 5 Основних Положень).
Згідно з пунктом 6 Основних Положень всі записи в трудовій книжці засвідчуються у всіх розділах за час роботи в колгоспі підписом голови колгоспу або спеціально уповноваженої правлінням колгоспу особи та печаткою.
Цією постановою також затверджений зразок трудової книжки колгоспника, який передбачає, що трудова книжка колгоспника містить окремі розділи, зокрема: III "членство в колгоспі", де зазначаються відомості про прийом в члени колгоспу, припинення членства в колгоспі та причини такого припинення, відомості про документ, на підставі якого внесений запис; IV "відомості про роботу" відомості про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, із зазначенням причин та відомості про документ, на підставі якого внесений запис; V "трудова участь у громадському господарстві" встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі, відомості про документ, на підставі якого внесений запис.
Зміст наведених норм свідчить, що трудова діяльність членів колгоспів підтверджується трудовою книжкою колгоспника встановленого зразка, що є основним документом про трудову діяльність членів колгоспів, та до якої вносяться відомості, зокрема, про прийом на роботу, переведення на іншу посаду, звільнення з роботи, а також трудову участь у громадському господарстві (встановлений у колгоспі річний мінімум трудової участі в громадському господарстві, виконання річного мінімуму трудової участі, причини невиконання встановленого мінімум трудової участі).
Таким чином, основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу є трудова книжка колгоспника.
Крім того, колегія суддів зазначає, що на момент внесення записів до трудової книжки позивача діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 липня 1974 року № 162 (у редакції постанови Держкомпраці СРСР від 02 серпня 1985 року № 252), яка містять аналогічні положення про те, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника; трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року "Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (далі - Порядок № 637) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Пунктом 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються додаткові докази, зазначені у пункті 3 Порядку № 637.
Документи, що подаються для підтвердження трудової діяльності, повинні бути підписані посадовими особами і засвідчені печаткою (у разі наявності). (пункт 23 Порядку № 637)
Лише за відсутності трудової книжки або відсутності записів у ній, наявності неправильних чи неточних записів у трудовій книжці орган Пенсійного фонду вправі вимагати від заявника подання додаткових документів на підтвердження страхового стажу.
Як вбачається з трудової книжки колгоспника серії № НОМЕР_1 , дата заповнення 14.10.1985 року (а.с. 20-22): 
- 01.08.1984 позивачка зарахована на посаду вагаря колгоспу імені Ворошилова Каховського району Херсонської області (наказ № 9 від 18.10.1984);
- 01.03.1987 призначена на посаду бухгалтера колгоспу імені Ворошилова Каховського району Херсонської області (наказ № 3 від 17.03.1987);
- 15.02.1992 на підставі рішення загальних зборів колгосп імені Ворошилова перейменований на колгосп «Світанок» (наказ № 1 від 15.02.1992);
- 20.05.1993 на підставі рішення загальних зборів колгосп «Світанок» реорганізовано в КСП «Світанок» (наказ № 2 від 20.05.1993);
- 01.03.1998 позивачка на час декретної відпустки призначена на посаду головного економіста (наказ № 1 від 30.03.1998).
Апеляційний суд погоджується з міркуваннями суду першої інстанції про те, що у графі "Причины невыполнения годового минимума трудового участия в общественном хозяйстве" розділу «Трудовое участие в общественном хозяйстве» трудової книжки позивачки внесено такі записи: 
запис № 1 від 1984 року річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 178, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки – 178;
запис № 2 від 1985 року річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 240, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки відсутнє у зв`язку із поважною причиною, а саме доглядом за дитиною;
запис № 3 від 1986 року річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 240, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки відсутнє у зв`язку із поважною причиною, а саме доглядом за дитиною;
запис № 4 від 1987 року - річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 240, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки – 275;
запис № 5 від 1988 року - річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 230, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки – 257;
запис № 6 від 1989 року - річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 230, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки – 270;
запис № 7 від 1990 року - річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 230, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки – 288;
запис № 8 від 1991 року - річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 230, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки – 286;
запис № 9 від 1992 року - річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 230, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки – 272;
запис № 10 від 1993 року - річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 230, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки – 18, у зв`язку із поважною причиною, по причині догляду за дитиною до 3 років 
запис № 11 від 1994 року - річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 230, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки відсутнє у зв`язку із поважною причиною, а саме доглядом за дитиною;
запис № 12 від 1995 року - річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 230, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки – 239;
запис № 13 від 1996 року - річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 230, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки – 286;
запис № 14 від 1997 року - річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 230, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки – 292;
запис № 15 від 1998 року - річний мінімум трудової участі в громадському господарстві – 230, виконання річного мінімуму трудової участі в громадському господарстві позивачки – 297,5.
Записи засвідчені підписом відповідальної особи та скріплені печаткою КСП «Світанок» (а.с. 22- 22 зворот).
Судова колегія зауважує, що статтею 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" встановлено, що час роботи за фактично відпрацьований враховується лише в разі не виконання без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві. 
Таким чином, позивач в спірні періоди в повній мірі відпрацювала встановлений трудовий мінімум, що свідчить про право останньої на зарахування цих періодів роботи в повному обсязі, а не за фактично відпрацьовані людино-години.
Оскільки, позивачем в повній мірі виконано встановлені мінімуми трудової участі у відповідних роках, а трудовий мінімум у 1985, 1986, 1993, 1994 роках, невиконано з поважних причин, підтвердженням чого є відповідні накази, зазначені в трудовій книжці, тому трудовий стаж позивачки за спірний період підлягає зарахуванню до страхового.
Також, у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 вказано, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 Про трудові книжки працівників відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією, а отже, й не може впливати на її особисті права.
У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі № 687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Таким чином, позивач має відповідні записи у трудовій книжці колгоспника щодо спірних періодів роботи, та ці записи є належними та допустимими доказами на підтвердження його страхового (трудового) стажу.
З огляду на вищенаведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 13.01.2025 №155250032632 про відмову у призначенні пенсії за віком щодо відмови у зарахуванні до страхового стажу позивачки періоду трудової діяльності в колгоспі з 01.08.1984 по 31.12.1997 є протиправним і підлягає скасуванню.
Решта доводів та заперечень учасників справи, висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п.29).
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні не спростовуються і підстав для його скасування немає.
Враховуючи наведене вище, апеляційну скаргу овного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Керуючись ст.ст.308,315,316,321,322,325,328,329 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року в справі № 500/1005/25 – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду лише з підстав, визначених ст. 328 КАС України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	А. Р. Курилець 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 21 квітня 2026 року.