Справа № 357/2201/26
Провадження № 2/357/3587/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Ярмола О. Я. ,
при секретарі – Вдовика А. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в місті Біла Церква, в залі суду №5 цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2026 року представник ТОВ «ФК «Артеміда-Ф»» Бачинський О.М., через систему «Електронний суд», звернувся до суду із позовом, у якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201126830 від 30.11.2020 в розмірі 18 966,63 грн., судові витрати та витрати на правову допомогу.
І. Позиція сторін у справі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30.11.2020 між ТОВ «ФК «ФОРЗА»» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201126830. Договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту (далі - Оферта), що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ «ФК «ФОРЗА»» та акцептована ОСОБА_1 , шляхом підписання електронним підписом відповідача заяви-формуляра про акцептування оферти № 000201126830 від 30.11.2020 р. про прийняття пропозиції ТОВ «ФК «ФОРЗА»» укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту на визначених умовах. Відповідач здійснивши дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки НОМЕР_1 , на котру в подальшому було перераховано грошові кошти у розмірі 4 729,00 грн, що обслуговується в АТ «Сенс Банк». Кредитодавець свої зобов`язання за Договором позики виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу грошові кошти в обсязі та у строк визначеними умовами Договором позики. В порушення вимог ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач не здійснив оплат і не виконав свої зобов`язання, передбачені умовами Договору позики, як повернення отриманих коштів, також сплату процентів за користування кредитом. У зв`язку із не здійсненням платежів на виконання умов Договору позики у відповідача утворилася заборгованість за Договором позики. В подальшому 30.06.2021 між ТОВ «ФК «ФОРЗА»» та ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф»» укладено договір факторингу №20210630-Ф/2. Згідно Договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021р., та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф»» набуло статусу Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «ФК «ФОРЗА»», включно і до ОСОБА_1 , порядковий номер згідно реєстру боржників 1900. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за договором позики, станом на 09.02.2026 заборгованість відповідача перед позивачем становить 18 966,63 грн, з яких: 4 729,00 грн – залишок заборгованості за тілом, 2 624,60 грн – залишок заборгованості по процентам за користування, 10 640,25 грн – залишок заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано Новим кредитором за період 01.07.2021 по 28.09.2021), 972,78 грн – інфляційне збільшення (нараховано Новим кредитором за період 30.12.2020 по 23.02.2022).
24.02.2026 ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження; постановлено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
09.03.2026 судом через ЕКЕС отримано відзив на позовну заяву, поданий відповідачем ОСОБА_1 . Зміст заперечень відповідача полягає у тому, що нарахування процентів, пені та штрафів проведено неправомірно. Проценти за прострочку (2.5% на день) надмірні та призводять до боргу, що перевищує тіло кредиту в 4 рази, що є несправедливим. Інфляційні втрати нараховані неправильно, без урахування реальної інфляції НБУ. Позивач не надав оригіналів документів: кредитного договору № 0002011226830 від 30.11.2020, договору факторингу № 20210630-Ф/2 від 30.06.2021, виписок з рахунку, підтвердження перерахування коштів на картку. Розрахунок боргу не обґрунтований, а позов безпідставний. Крім того, відповідач вказує, що не отримував вимог про погашення заборгованості до подання позову, що порушує ст. 1055 ЦК. Також позивач звертаючись до суду з даним позовом пропустив строк його пред`явлення, тому відповідач заявив про застосування позовної давності до всіх вимог позивача, що є наслідком відмови у задоволенні позову.
16.03.2026 від представника позивача ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф»» Бачинського О.М. через ЕКЕС надійшла відповідь на відзив у якій сторона позивача зазначила про те, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України). Кінцевим терміном погашення по Договору є не пізніше 29.12.2020 р. (п. 5.5. Договору позики №000201126830 від 30.11.2020 та графіку). Період нарахування прострочених процентів за Договором відповідачу згідно ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України чітко зазначено у позовній заяві – з 01.07.2021 по 28.10.2021 (включно). Період нарахування прострочених інфляційних відповідачу згідно ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України чітко зазначено у позовній заяві – з 30.12.2020 по 23.02.2022 (включно). Таким чином, перекручуванням та виданням відповідальності передбаченої ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України за неустойку є доводи відповідача ОСОБА_1 . А також домислами, що суперечать закону є посилання про неможливість нарахувань згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Оскільки Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту №000201126830 від 30.11.2020 чітко визначено нарахування тих же процентів по договору після прострочення виконання грошового зобов`язання, і такі становлять 2.50% в день (п.5.13 Договору), відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, такі законно нараховані Первісним кредитором – «процентна ставка за кожен день у разі прострочення, %: 2.50». Водночас, загальна кількість днів прострочення, станом на 09.02.2026 року, становить 1868 календарних днів. Проте, зважаючи на складну суспільно-політичну ситуацію у країні, дотримуючись принципів розумності та справедливості, Позивач здійснював нарахування відсотків (користування кредитом поза межами строку дії договору) лише протягом 90 календарних днів, відтак кількість днів прострочення для обрахунку заборгованості по прострочених відсотках становить - 90 днів (4 729,00 х 2,5% х 90 = 10 640,25 грн). Сума інфляційних втрат за користування кредитом поза межами строку дії договору (ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України) розраховувалася за період з 30.12.2020 (дата виникнення простроченої заборгованості) по 23.02.2022 (кінцева дата нарахування інфляційних витрат) відповідно до офіційного щомісячного індексу інфляції (7 353,60 x 1.13228661 - 7 353,60) і становить 972,78 грн. 3% річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором), встановлені ч.2 ст. 625 ЦК України, як й інфляційні втрати - не підлягають зменшенню судом (постанова ВП ВС №903/602/24 від 02.07.2025 р.). У період дії в Україні воєнного стану, позовна давність, визначена у ст. 257–259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. А продовження строків у свою чергу, свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. Відтак, заява відповідача про застосування строку позовної давності, є виключно його домислом, котрий не відповідає закону, і відповідно не підлягає до задоволення.
17.03.2026 від відповідача ОСОБА_1 через ЕКЕС надійшли заперечення на відповідь на відзив у якому останній вказує, що позивач вимагає стягнення 18 966,63 грн при тілі кредиту лише 4 729 грн, що перевищує основну суму в чотири рази. Навіть у власному детальному розрахунку позивач обмежив нарахування 2,5% лише 90 днями (з 01.07.2021 по 28.09.2021), фактично визнавши, що подальше застосування такої ставки є надмірним. Така неустойка суперечить принципам співмірності та справедливості, закріпленим у ч. 3 ст. 551 ЦК України. З 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який суттєво ускладнив виконання зобов`язань (блокування банківських рахунків, загальна економічна нестабільність). Відповідно до пункту 18 Прикінцевих положень ЦК України та Закону № 4434-IX воєнний стан є підставою для зменшення неустойки. Відповідно до ст. 382 ЦПК України та ст. 33 Закону «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (блокування всіх рахунків, тяжке матеріальне становище), суд має право надати розстрочку. Надання розстрочки на 12 місяців не порушить інтересів позивача, але дозволить виконати рішення в розумні строки.
Представник позивача ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф»» в судове засідання не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У позовній заяві виклав клопотання щодо розгляду даної справи без участі представника позивача.
Відповідач ОСОБА_1 у судове засідання також не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. 24.03.2026 від відповідача через ЕКЕС надійшла заява якою останній просив здійснювати розгляд справи без його участі, всі раніше подані ним процесуальні документи підтримує в повному обсязі та просив урахувати їх при ухваленні рішення.
У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом за відсутності учасників справи не здійснюється.
Суд, перевіривши викладені у заявах по суті обставини, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані докази, встановив наступні фактичні обставини та визначив зміст спірних правовідносин.
Так, суд установив, що 30.11.2020 між ТОВ «ФК «ФОРЗА»» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201126830.
Договір укладено в електронній формі на умовах Пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті www.forzacredit.com.ua, підписана електронним цифровим підписом ТОВ «ФК «ФОРЗА»» та акцептована ОСОБА_1 , 30.11.2020 шляхом підписання електронним підписом (вчиненим одноразовим ідентифікатором z308196s) заяви-формуляра про акцептування оферти №000201126830 від 30.11.2020 про прийняття пропозиції ТОВ «ФК «ФОРЗА»» укласти договір про надання позики на умовах фінансового кредиту на визначених умовах.
Відповідно до п.п.5.1. п.5 Договору позики Кредитодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 4729,00 грн. Відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених Договором позики, з кінцевим терміном погашення не пізніше 29.12.2020 (п.п.5.5. п.5.), базова процента ставка складає 1.85% (п.п.5.12. п.5.), та процентною ставкою 2,5% за кожен день, яка застосовується у разі прострочення користування коштами поза межами строку дії Договору позики (п.п.5.13. п.5).
30.11.2020 відповідачем, шляхом підписання електронним підписом, також було підписано графік платежів, що є додатком до договору про надання позики та паспорт споживчого кредиту де викладено інформацію про основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача, порядок повернення кредиту, а також інші важливі правові аспекти.
30.06.2021 року між ТОВ «ФК «ФОРЗА»» та ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф»» укладено договір факторингу №20210630-Ф/2, у відповідності до умов якого ТОВ «ФК «ФОРЗА»» передає ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф»» за плату належні йому права вимоги до боржників, в тому числі і до відповідача.
За змістом п.4.1 Договору факторингу, право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги у формі наведеної в Додатку № 1 до цього Договору.
Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 1 до договору факторингу №20210630-Ф/2 від 30.06.2021, ТОВ «ФК «АРТЕМІДА-Ф»» набуло права грошової вимоги до відповідача ОСОБА_1 в сумі 7353,60 грн., з яких: 4729,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 2624,60 грн. - заборгованість по відсоткам.
Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 09.02.2026 за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201126830 від 30.11.2020 заборгованість відповідача перед позивачем становить 18 966,63 грн, з яких: 4 729,00 грн – залишок заборгованості за тілом, 2 624,60 грн – залишок заборгованості по процентам за користування, 10 640,25 грн – залишок заборгованості по простроченим процентам за користування поза межами строку дії договору (нараховано Новим кредитором за період 01.07.2021 по 28.09.2021), 972,78 грн – інфляційне збільшення (нараховано Новим кредитором за період 30.12.2020 по 23.02.2022).
Надаючи правову оцінку встановленим фактам і правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч.1 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
За змістом ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до абзацу 3 ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно із ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, якою регламентовано, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ч. 1ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Стаття 526 ЦК України встановлює, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно ч. 1ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною 1ст. 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1ст. 612 ЦК України).
Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08.08.2019 року у справі №450/1686/17).
Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на викладене, враховуючи те, що відповідач не оспорював факт укладення 30.11.2020 року Договору про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201126830 з ТОВ «ФК «ФОРЗА»» та отримання за цим договором, кредиту на суму 4729,00 грн., суд вважає за можливе задовольнити позовну вимогу про стягнення з відповідача на користь позивача зазначеної суми та відсотків у розмірі 2624,60 грн., які передбачені самим договором № 000201126830 та обраховані позивачем, виходячи з реально наданої позики в сумі 4729,00 грн. з урахуванням базової процентної ставки в розмірі 1,85% та за період, що передбачений цим договором (30 днів).
Слід зазначити, що дата повернення кредиту (29.12.2020) чітко вказана сторонами в Договорі про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201126830, а також, розмір відсотків було передбачено сторонами кредитного договору в Додатку до Договору.
Однак, суд вважає не обґрунтованою вимогу позивача про стягнення з відповідача заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом поза межами строку дії договору, що нараховані позивачем, як новим кредитором, на суму 10640,25 грн., за період з 01.07.2021 по 28.09.2021.
Дійсно, Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201126830, пунктом 5, передбачено, що строк дії Договору продовжується на весь період, протягом якого сторони здійснюють свої права і виконують свої обов`язки за цим договором, та визначається, як період від дати видачі кредиту (п.п.4) п.5 Договору до фактичної дати повернення кредиту.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 5 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18 січня 2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).
Частиною 8 ст.18 Закон України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Виходячи із принципу змагальності сторін, звернувшись до суду з позовом про стягнення заборгованості, обов`язком позивача є доведення належними та допустимими доказами умов кредитування та наявності заборгованості. 
Отже, з огляду наведеного вище, суд вважає, що позивач довів наявне в нього право вимоги та наявність заборгованості відповідача за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201126830 в сумі 8326,38 грн. (4729,00 грн – тіло кредиту, 2624,60 грн. – відсотки та 972,78 грн. – інфляційні втрати за період з 30.12.2020 по 23.02.2022). Водночас суд відмовляє в стягненні з відповідача заборгованості по простроченим процентам за користування кредитом поза межами строку дії договору, що нараховані позивачем (10640,25 грн.) за період з 01.07.2021 по 28.09.2021р. 
Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Суд вважає правомірною вимогу про стягнення коштів інфляційного збільшення та при цьому, суд звертає увагу, що сума інфляційного збільшення обрахована за період після визначеного строку кредитування (30.12.2020) та по 23.02.2022, з урахуванням норми пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення Цивільного Кодексу України, щодо звільнення боржника від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу у період дії в Україні воєнного стану.
Суд відмовляє стороні відповідача в застосуванні положення про строки позовної давності в даному спорі, оскільки позивач не пропустив строк позовної давності для звернення до суду з такими позовними вимогами, оскільки під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного Кодексу України були продовжені на строк дії такого карантину (п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ).
А також, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії ( п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ). У цей же строк позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від сплати неустойки (штрафи, пені) нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, які підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
01 липня 2023 року завершено дію карантину (Постанова КМУ №651 від 27.06.2023). Однак строки стягнення заборгованості по кредитах, які настали в період з 11.03.2020 продовжувалися під час дії воєнного стану в Україні, до вересня 2025 року. Після 4 вересня 2025 року знову почали діяти строки позовної давності на підставі Закону № 4434-ІХ «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності».
Отже, з огляду наведеного, суд відмовляє в задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 про застосування позовної давності та наслідків спливу її строку в даній справі.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд висновує про задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № № 000201126830 від 30.11.2020 в сумі 8326,38 грн. з яких: 4729,00 грн – тіло кредиту, 2624,60 грн. – відсотки та 972,78 грн. – інфляційне збільшення.
Вирішуючи питання щодо можливості розстрочення виконання рішення, суд враховує наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 435 ЦПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Тобто подання такої заяви можливе після постановлення судом відповідного рішення.
За змістом ч. 3 ст. 435 ЦПК України, підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
За правилами ч. 4 ст. 435 ЦПК України, вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини відповідача у виникненні спору; щодо фізичної особи тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
При розгляді заяв щодо розстрочення виконання рішення необхідно виходити з міркувань доцільності та об`єктивної необхідності надання саме таких строків відстрочення/розстрочення виконання рішення; наявність підстави для розстрочення має бути доведена боржником. Строки такого розстрочення мають знаходитись у прямій залежності від обставин, що викликають необхідність надання відстрочення/розстрочення для повного виконання рішення суду. Надання розстрочки виконання рішення суду не може створювати занадто або безпідставно привілейовані умови для боржника.
Окремо, в контексті розстрочки виконання зобов`язання, суд звертає увагу на те, що навіть у випадку набрання рішенням про стягнення заборгованості законної сили, відповідач вправі звернутись до банку з клопотанням не пред`являти до примусового виконання відповідний виконавчий документ, а узгодити порядок добровільного виконання рішення суду.
Крім того, суд звертає увагу відповідача на те, що відмова вирішити питання надання розстрочки виконання рішення суду на етапі ухвалення рішення у справі, з огляду на відсутність законних підстав та належних доказів для застосування відповідної процедури, не позбавляє його права звернутись до суду з наведеним питанням на стадії виконання рішення суду, долучивши до відповідної заяви належні докази на підтвердження своїх доводів та навести відповідне обґрунтування.
Судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. п. 1, 2 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду з вказаним позовом, позивачем були також понесені судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2662,40 гривень, які документально підтверджені.
Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача витрати понесені на правову допомогу в розмірі 7000,00 гривень.
Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19.
Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17.
У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, було надано до суду: Договір про надання правової допомоги №207051900 від 05.02.2026 року, розрахунок суми судових витрат, рахунок № 1 від 05.02.2026, акт № 1 приймання-передачі наданих послуг згідно договору про надання правової допомоги №207051900 від 05.02.2026 року та платіжну інструкцію від 09.02.2026 № 2589.
Отже, судом встановлено, що з боку Позивача дійсно були понесені судові витрати на правничу допомогу та відповідно між Позивачем та адвокатом склалися договірні відносини.
У своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
Під час розгляду справи відповідач заявив клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Відповідач у додаткових поясненнях вказав, що вимога за послуги адвоката дорівнює всій сумі боргу, яку він готовий сплатити, однак сума в 7000,00 грн є завищеною і це порушує принцип співмірності, оскільки справа є типовою. Вважав за можливе зменшити витрати на правову допомогу до 500-1000 грн.
Отже, відповідач клопотав про зменшення судових витрат, та враховуючи складність справи і обсяг виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про часткове задоволення вимоги про відшкодування витрат на оплату правничої допомоги адвоката в розмірі 1500,00 грн.
З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судовий збір та витрати на правову допомогу в розмірі 1827,30 грн (8326,38х(1500+2662,40)/18966,63), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 81, 133, 141, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»» заборгованість за Договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 000201126830 від 30 листопада 2020 року в сумі 8 326 (вісім тисяч триста двадцять шість) гривень 38 копійок та судові витрати по справі в сумі 1 827 (одна тисяча вісімсот двадцять сім) гривень 30 копійок.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання на нього апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення - зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування сторін:
Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф»» (ЄДРПОУ: 42655697, вул. С.Бандери, буд. 87, офіс 54, м. Львів, Львівська область, індекс 79013);
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .
З урахуванням норми ч. 5 ст. 268 ЦПК України, повний текст рішення складено та підписано 27.03.2026 року. 

Суддя 	О. Я. Ярмола