ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" лютого 2026 р.  Справа № 911/248/21 (911/3055/24) 

Господарський суд Київської області у складі судді Лутак Т.В., за участю секретаря судового засідання Дідик Є.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу
за позовом Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»
до 1) Ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича
2) Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод»
3) Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод»
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 2 – Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група»»
про визнання недійсними договору та повернення товарно-матеріальних цінностей
у відокремленому провадженні в межах справи № 911/248/21
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група»
до боржника Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод»
про банкрутство
Представники:згідно протоколу судового засідання 

Обставини справи:
У провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа № 911/248/21 за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» до боржника Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» про банкрутство.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 08.02.2021 відкрито провадження у справі № 911/248/21 та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
Постановою Господарського суду Київської області від 23.01.2023 у справі № 911/248/21 визнано банкрутом Приватне акціонерне товариство «Бориспільський автозавод» (08322, Київська область, Бориспільський район, село Проліски, вулиця Броварська, будинок 4, ідентифікаційний код - 31936646) та відкрито відносно нього ліквідаційну процедуру, ліквідатором банкрута – Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» призначено арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 310 від 12.03.2013, адреса: 43010, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Коперника, будинок 36).
Ухвалою Господарського суду Київської області від 04.09.2025 у справі № 911/248/21 відсторонено арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича від виконання повноважень ліквідатора у справі № 911/248/21 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» та призначено ліквідатором Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» арбітражного керуючого Самчука Антона Миколайовича (свідоцтво про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого № 1863 від 07.02.2018, адреса: 43006, місто Луцьк, вулиця Стрілецька, будинок 21а).
На даний час щодо боржника - Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» триває ліквідаційна процедура.
До Господарського суду Київської області від Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшла позовна заява № 0000606/31106-24 від 11.11.2024 (вх. № 4023 від 11.11.2024) про визнання недійсними правочинів, результатів аукціону та застосування наслідків недійсності правочину у межах провадження у справі № 911/248/21 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод», у якій кредитор просить суд: визнати недійсним договір відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021, укладений між Приватним акціонерним товариством «Бориспільський автозавод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод»; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» передати (повернути) Приватному акціонерному товариству «Бориспільський автозавод» товарно-матеріальні цінності (всього 1088 найменувань) на загальну суму 24 283 432, 14 грн, які були передані за актом приймання-передачі майна від 30.09.2021 за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021 (додаток № 1 до договору відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021) та за актом приймання-передачі майна від 30.09.2021 за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021 (додаток № 2 до договору відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021); визнати недійсними результати другого повторного аукціону з продажу майна Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» у складі лоту № 248/21-2 «Аукціон з продажу майна банкрута, а саме: запасів та необоротних активів ПрАТ «Бориспільський автозавод» та право вимоги ПрАТ «Бориспільський автозавод» до ТОВ «Чернігівський автозавод» за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021, укладеним ПрАТ «Бориспільський автозавод» в якості поклажодавця та ТОВ «Чернігівський автозавод» в якості зберігача», оформлених протоколом про проведення аукціону № BRD001-UA-20240701-76689, який сформовано 12.07.2024; зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «BEGEMOTSYSTEMS» передати (повернути) Приватному акціонерному товариству «Бориспільський автозавод» рухоме майно (запаси та необоротні активи) та майнові права (право вимоги за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021), що були реалізовані на другому повторному аукціоні з продажу майна ПрАТ «Бориспільський автозавод» у складі лоту № 248/21-2, проведеному 12.07.2024, оголошення та/або інформація про який була оприлюднена на офіційному сайті АТ «Прозорро.Продажі» (https://prozorro.sale/auction/BRD001-UA-20240701-76689/); визнати недійсним протокол про проведення аукціону № BRD001-UA-20240701- 76689, який сформовано 12.07.2024; визнати недійсним акт про придбання майна на аукціоні від 25.07.2024, підписаний між Приватним акціонерним товариством «Бориспільський автозавод» в особі ліквідатора Григор`єва Валерія Васильовича та Товариством з обмеженою відповідальністю «BEGEMOT SYSTEMS»; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25.07.2024, укладений між Приватним акціонерним товариством «Бориспільський автозавод» в особі ліквідатора Григор`єва Валерія Васильовича та Товариством з обмеженою відповідальністю «BEGEMOT SYSTEMS».
Ухвалою Господарського суду Київської області від 14.11.2024 прийнято позовну заяву Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» №0000606/31106-24 від 11.11.2024 (вх. № 4023 від 11.11.2024) про визнання недійсними правочинів, результатів аукціону та застосування наслідків недійсності правочину до розгляду і відкрито провадження щодо розгляду даної позовної заяви у відокремленому провадженні в межах справи № 911/248/21 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод»; розгляд даної позовної заяви вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче засідання на 16.12.2024 та зобов`язано сторін надати суду певні документи.
02.12.2024 до Господарського суду Київської області від арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича надійшов відзив б/н від 29.11.2024 (вх. № 13664/24 від 02.12.2024) на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення даного позову.
До Господарського суду Київської області від відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» надійшов відзив б/н від 29.11.2024 (вх. № 13679/24 від 02.12.2024) на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення даного позову в частині позовних вимог, що стосуються договору відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021.
02.12.2024 до Господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «BEGEMOTSYSTEMS» надійшов відзив б/н від 29.11.2024 (вх. № 13680/24 від 02.12.2024) на позовну заяву, у якому він заперечує проти задоволення даного позову в частині позовних вимог, що стосуються другого повторного аукціону з продажу майна Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод».
До Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшла відповідь № 0000606/33480-24 від 09.12.2024 (вх. № 14109/24 від 09.12.2024) на відзив арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича на позовну заяву.
10.12.2024 до Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшла відповідь № 0000606/33505-24 від 09.12.2024 (вх. № 14118/24 від 10.12.2024) на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «BEGEMOT SYSTEMS» на позовну заяву.
До Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшла відповідь № 0000606/33508-24 від 09.12.2024(вх. № 14122/24 від 10.12.2024) на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» на позовну заяву.
13.12.2024 до Господарського суду Київської області від кредитора - Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» надійшла заява б/н 13.12.2024 (вх. № 9805 від 13.12.2024) про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору та відкладення підготовчого засідання у даній справі.
До Господарського суду Київської області від арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича надійшла заява б/н від 16.12.2024 (вх. № 14402/24 від 16.12.2024) про залишення позовної заяви без руху.
16.12.2024 до Господарського суду Київської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «BEGEMOT SYSTEMS» надійшли заперечення б/н від 16.12.2024 (вх. № 14404/24 від 16.12.2024) на відповідь позивача на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «BEGEMOT SYSTEMS».
До Господарського суду Київської області від відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» надійшли заперечення б/н від 16.12.2024 (вх. № 14405/24 від 16.12.2024) на відповідь позивача на відзив Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод».
16.12.2024 до Господарського суду Київської області від арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича надійшли заперечення б/н від 16.12.2024 (вх. № 14396/24 від 16.12.2024) на відповідь позивача на відзив арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 16.12.2024 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» б/н 13.12.2024 (вх. № 9805 від 13.12.2024) про вступ у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні боржника задоволено; залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» до участі у справі № 911/248/21 (911/3055/24) в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача 2; розгляд справи відкладено на 03.02.2025; встановлено строк до 30.01.2025 Товариству з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» для подачі до суду письмових пояснень/заперечень по суті даного позову.
До Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшло клопотання б/н від 19.12.2024 (вх. № 14557/24 від 19.12.2024) про залучення до матеріалів справи доказів надсилання третій особі копії позовної заяви з доданими до неї документами.
30.01.2025 до Господарського суду Київської області від третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» надійшли письмові пояснення б/н від 30.01.2025 (вх. № 1355/25 від 30.01.2025) по суті спору, а також клопотання про роз`єднання позовних вимог та виділення їх в самостійні провадження.
До Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшли письмові пояснення № 0000606/3012-25 від 30.01.2025 (вх. № 1374/25 від 30.01.2025) по справі.
03.02.2025 до Господарського суду Київської області від відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» надійшла заява б/н від 03.02.2025 (вх. № 1479/25 від 03.02.2025) про відкладення розгляду справи.
До Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшли заперечення № 0000606/3198-25 від 31.01.2025 (вх. № 1448/25 від 03.02.2025) на заяву арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича про залишення позовної заяви без руху.
03.02.2025 до Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшло клопотання б/н від 31.01.2025 (вх. № 1457/25 від 03.02.2025) про відкладення розгляду справи.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 03.02.2025, враховуючи неявку у судове засідання представників відповідачів та зважаючи на заявлені клопотання, розгляд даної справи у підготовчому засіданні відкладено на 10.03.2025.
До Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшла відповідь № 0000606/3498-25 від 04.02.2025 (вх. № 1660/25 від 05.02.2025) на письмові пояснення третьої особи по суті спору.
У судовому засіданні 10.03.2025 залишено без розгляду заяву арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича б/н від 16.12.2024 (вх. № 14402/24 від 16.12.2024) про залишення позовної заяви без руху, про що постановлено протокольну ухвалу та відкладено розгляд даної справи у підготовчому засіданні на 01.05.2025.
01.05.2025 до Господарського суду Київської області від відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» надійшла заява б/н від 01.05.2025 (вх. № 3999 від 01.05.2025) про зупинення провадження у справі.
До Господарського суду Київської області від відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» надійшло клопотання б/н від 01.05.2025 (вх. № 3001/25 від 01.05.2025) про продовження строку підготовчого провадження у даній справі.
У судовому засіданні 01.05.2025 судом продовжено строк підготовчого провадження у даній справі на тридцять днів та відкладено розгляд справи у підготовчому засіданні на 02.06.2025.
30.05.2025 до Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшли заперечення № 0026600/14336-25 від 29.05.2025 (вх. № 7417/25 від 30.05.2025) на клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» про зупинення провадження у справі.
У судовому засіданні 02.06.2025 судом оголошено перерву до 03.07.2025.
До Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» клопотання № 0026600/17595-25 від 02.07.2025 (вх. № 9306/25 від 02.07.2025) про приєднання до матеріалів справи доказів.
У судовому засіданні 03.07.2025 залишено без розгляду заяву відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» б/н від 01.05.2025 (вх. № 3999 від 01.05.2025) про зупинення провадження у справі, про що постановлено протокольну ухвалу та відкладено розгляд даної справи у підготовчому засіданні на 28.08.2025.
16.07.2025 до Господарського суду Київської області від арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича надійшла заява б/н від 15.07.2025 (вх. № 9923/25 від 16.07.2025) про проведення судового засідання без його участі.
До Господарського суду Київської області від відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» надійшли письмові пояснення б/н від 28.08.2025 (вх. № 11846/25 від 28.08.2025) щодо необхідності роз`єднання позовних вимог у даній справі та виділення їх в самостійні провадження.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 28.08.2025 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» б/н від 30.01.2025 (вх. № 1355/25 від 30.01.2025) про роз`єднання позовних вимог та виділення їх в самостійні провадження задоволено; роз`єднано позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» у позові від 11.11.2024 до арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод», Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод», Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», Товариства з обмеженою відповідальністю «BEGEMOT SYSTEMS» у редакції, наведеній в прохальній частині позовної заяви, виділивши їх у самостійні провадження: позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича, Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод», Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод»: визнати недійсним договір відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021, укладений між Приватним акціонерним товариством «Бориспільський автозавод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» передати (повернути) Приватному акціонерному товариству «Бориспільський автозавод» товарно-матеріальні цінності (всього 1088 найменувань) на загальну суму 24 283 432, 14 грн, які були передані за актом приймання-передачі майна від 30.09.2021 за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021 (додаток № 1 до договору відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021) та за актом приймання-передачі майна від 30.09.2021 за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021 (додаток № 2 до договору відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021), у редакції, наведеній у прохальній частині позовної заяви вирішено розглядати в межах справи № 911/248/21 (911/3055/24); позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» до ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» арбітражного керуючого Григор`єва Валерія Васильовича, Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод», Товариства з обмеженою відповідальністю «BEGEMOT SYSTEMS»: визнати недійсними результати другого повторного аукціону з продажу майна Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» у складі лоту № 248/21-2 «Аукціон з продажу майна банкрута, а саме: запасів та необоротних активів ПрАТ «Бориспільський автозавод» та право вимоги ПрАТ «Бориспільський автозавод» до ТОВ «Чернігівський автозавод» за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021, укладеного ПрАТ «Бориспільський автозавод» в якості поклажодавця та ТОВ «Чернігівський автозавод» в якості зберігана», оформлених протоколом про проведення аукціону № BRD001-UA-20240701-76689, який сформовано 12.07.2024, зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «BEGEMOT SYSTEMS» передати (повернути) Приватному акціонерному товариству «Бориспільський автозавод» рухоме майно (запаси та необоротні активи) та майнові права (право вимоги за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021), що були реалізовані на другому повторному аукціоні з продажу майна ПрАТ «Бориспільський автозавод» у складі лоту № 248/21-2, проведеному 12.07.2024, оголошення та/або інформація про який була оприлюднена на офіційному сайті AT «ПРОЗОРРО.ПРОДАЖІ» (https://prozorro.sale/auction/BRD001-UA-20240701-76689/), визнати недійсним протокол про проведення аукціону № BRD001-UA-20240701- 76689, який сформовано 12.07.2024, визнати недійсним акт про придбання майна на аукціоні від 25.07.2024, підписаний між Приватним акціонерним товариством «Бориспільський автозавод» в особі ліквідатора Григор`єва Валерія Васильовича та Товариством з обмеженою відповідальністю «BEGEMOT SYSTEMS», визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 25.07.2024, укладений між Приватним акціонерним товариством «Бориспільський автозавод» в особі ліквідатора Григор`єва Валерія Васильовича та Товариством з обмеженою відповідальністю «BEGEMOT SYSTEMS» у редакції, наведеній в прохальній частині позовної заяви, вирішено виділити у самостійне провадження з наступним присвоєнням цим вимогам окремого номера справи; розгляд справи № 911/248/21 (911/3055/24) у підготовчому засіданні відкладено на 29.09.2025.
25.09.2025 до Господарського суду Київської області від відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» надійшли клопотання б/н від 25.09.2025 (вх. № 13204/25 від 25.09.2025, вх. № 13205/25 від 25.09.2025) про витребування доказів.
До Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшли заперечення № 0026600/24471-25 від 26.09.2025 (вх. № 13297/25 від 26.09.2025) проти клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» про витребування доказів.
У судовому засіданні 29.09.2025 судом залишено без розгляду клопотання відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» б/н від 25.09.2025 (вх. № 13204/25 від 25.09.2025) про витребування доказів, про що постановлено протокольну ухвалу.
Також, ухвалою Господарського суду Київської області від 29.09.2025 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» б/н від 25.09.2025 (вх. № 13205/25 від 25.09.2025) про витребування доказів задоволено; витребувано у Головного управління Національної поліції в Чернігівській області копію постанови про закриття кримінального провадження від 04.07.2025, внесеного до ЄРДР за номером 12024270000001000 від 27.09.2024, витребувано у Головного управління Національної поліції в Чернігівській області копії протоколів про свідків, допитаних під час досудового розслідування кримінального провадження № 12024270000001000 від 27.09.2024, витребувано у Головного управління Національної поліції в Чернігівській області наявні у матеріалах кримінального провадження протоколи огляду місця події, складені працівниками ГУ НП в Чернігівській області при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження № 12024270000001000 від 27.09.2024; розгляд даної справи у підготовчому засіданні відкладено на 23.10.2025.
20.10.2025 до Господарського суду Київської області від третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» надійшли письмові пояснення б/н від 20.10.2025 (вх. № 14548/25 від 20.10.2025) щодо позову (з урахуванням роз`єднаних позовних вимог).
До Господарського суду Київської області від третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» надійшло клопотання б/н від 20.10.2025 (вх. № 14562/25 від 21.10.2025) про залишення без розгляду пояснень третьої особи щодо позову (з урахуванням роз`єднаних позовних вимог) у справі № 911/248/21 (911/3055/24) з доводами, які стосувались заперечень щодо підстав позову про оскарження аукціону (хронологічно надіслані першими).
21.10.2025 до Господарського суду Київської області від третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» надійшли письмові пояснення б/н від 20.10.2025 (вх. № 14577/25 від 21.10.2025) щодо позову (з урахуванням роз`єднаних позовних вимог).
Ухвалою Господарського суду Київської області від 23.10.2025, враховуючи неявку у судове засідання представників відповідачів та зважаючи на те, що станом на дату розгляду справи витребувані судом від Головного управління Національної поліції в Чернігівській області документи до суду не надійшли, розгляд даної справи у підготовчому засіданні відкладено на 27.11.2025 та повторно витребувано у Головного управління Національної поліції в Чернігівській області докази.
До Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшло клопотання б/н від 05.11.2025 (вх. № 15437/25 від 06.11.2025) про приєднання до матеріалів справи доказів.
17.11.2025 до Господарського суду Київської області від Головного управління Національної поліції в Чернігівській області надійшов супровідний лист № 94606-2025 від 10.11.2025 (вх. № 7023/25 від 17.11.2025), до якого додано витребувані судом документи.
До Господарського суду Київської області від відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» надійшло клопотання б/н від 21.11.2025 (вх. № 16346/25 від 21.11.2025) про відкладення підготовчого засідання у даній справі на 30 календарних днів.
26.11.2025 до Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшли заперечення б/н від 25.11.2025 (вх. № 16550/25 від 26.11.2025) проти відкладення підготовчого засідання у даній справі на 30 календарних днів.
До Господарського суду Київської області від третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» надійшли письмові пояснення б/н від 26.11.2025 (вх. № 16604/25 від 26.11.2025) щодо клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» б/н від 21.11.2025 (вх. № 16346/25 від 21.11.2025), у яких третя особа, крім іншого, просить відкласти підготовче засідання у даній справі на 30 календарних днів.
У судовому засіданні 27.11.2025 розгляд справи відкладено на 15.12.2025.
12.12.2025 до Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшли письмові пояснення вих. № 0026600/30092-25 від 12.12.2025 (вх. № 17486/25 від 12.12.2025) щодо витребуваних судом матеріалів кримінального провадження.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 15.12.2025 закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до розгляду по суті у судовому засіданні на 22.01.2026.
До Господарського суду Київської області від відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» надійшли заперечення вих. № б/н від 15.01.2026 (вх. № 720 від 16.01.2026) на пояснення Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» вих. № 0026600/30092-25 від 12.12.2025 щодо витребуваних судом матеріалів кримінального провадження.
21.01.2026 до Господарського суду Київської області від третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» надійшло клопотання б/н від 21.01.2026 (вх. № 1074/26 від 21.01.2026) про відкладення судового засідання, що призначене на 22.01.2026, на іншу дату.
До Господарського суду Київської області від позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» та відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» надійшло клопотання б/н б/д (вх. № 415/26 від 22.01.2026) про відкладення розгляду справи, призначеного на 22.01.2026, у зв`язку з відсутність електропостачання.
Ухвалою Господарського суду Київської області від 22.01.2026, враховуючи подані позивачем, відповідачем 3 та третьою особою клопотання, зважаючи на неявку у судове засідання учасників провадження, розгляд даної справи відкладено на 09.02.2026.
У судовому засіданні 09.02.2026 розгляд даної справи по суті відкладено на 26.02.2026.
Присутній у судовому засіданні 26.02.2026 представник позивача - Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позові.
Представники відповідача 3 - Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» та третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Київська правова група» у судовому засіданні 26.02.2026 проти задоволення позовних вимог заперечили з підстав викладених у їх відзиві на позовну заяву та письмових поясненнях по суті спору і просили суд відмовити у задоволенні даного позову.
Відповідачі 1, 2 – арбітражний керуючий Григор`єв Валерій Васильович та Приватне акціонерне товариство «Бориспільський автозавод» (їх представники), належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи, у судове засідання 26.02.2026 не з`явилися та причин неявки суду не повідомили.
Враховуючи, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України за відсутності представників відповідачів 1, 2 за наявними в ній матеріалами. 
У судовому засіданні 26.02.2026, відповідно до ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства та ч. 1 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників судового провадження, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд 

встановив:
З матеріалів справи вбачається, що 30.09.2021 між Приватним акціонерним товариством «Бориспільський автозавод» (поклажодавець – відповідач 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» (зберігач – відповідач 3) укладено договір № 3009/21-1 відповідального зберігання, за умовами якого поклажодавець передає за актом приймання-передачі, а зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку дії цього договору товарно-матеріальні цінності, що перераховані в акті приймання-передачі (надалі - майно), який є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до п. 1.2 договору для зберігання майна зберігач виділяє окремі приміщення/частини приміщень, що забезпечують зберігання майна поклажодавця, переданого за цим договором.
Згідно з п. 1.3 договору передача майна на зберігання та його повернення оформляється актом приймання-передачі, які підписуються повноважними представниками сторін. Ризик випадкової загибелі, викрадення або пошкодження майна з моменту його отримання за актом приймання-передачі до моменту його повернення за актом приймання-передачі несе зберігач.
Пунктом 1.4 договору передбачено, що вартість послуг із зберігання становить 3 600, 00 грн з ПДВ за один календарний місяць. При оплаті за неповний календарний місяць вартість послуг розраховується поклажодавцем самостійно пропорційно фактичній кількості днів надання послуг у звітному місяці. У вартість послуг, вказану в даному пункті, входять всі витрати зберігача по зберіганню майна.
Відповідно до п. 1.5 договору оплата вартості послуг із зберігання майна здійснюється поклажодавцем щомісячно не пізніше 5 числа місяця, наступного за звітним.
Згідно з п. 1.6 договору строк зберігання – не обмежений. Зберігач повертає майно не пізніше 1 робочого дня від дня отримання відповідної вимоги поклажодавця.
Пунктами 2.1, 2.4, 2.5 та 2.6 договору передбачено, що зберігач зобов`язаний: 
- вживати всіх необхідних заходів для забезпечення схоронності майна протягом строку зберігання;
- зберігати майно окремо від інших речей, з дотриманням усіх необхідних умов, які забезпечують збереження майна поклажодавця;
- нести відповідальність за втрату (нестачу, викрадення) або пошкодження майна поклажодавця, переданого на зберігання зберігачеві, у відповідності із цим договором та чинним в Україні законодавством з моменту одержання майна від поклажодавця та до моменту його повернення поклажодавцю; 
- повернути майно поклажодавцю за першою вимогою останнього, але не пізніше 1 робочого дня з моменту отримання вимоги поклажодавця;
- прийняти майно на зберігання не пізніше одного календарного дня з дня повідомлення поклажодавцем про готовність майна до передачі;
- надати можливість поклажодавцю безперешкодного доступу до майна для перевірки його стану та цілісності; 
- надати поклажодавцю на його вимогу інформацію про майно.
Відповідно до п. 2.2 та п. 2.3 договору зберігач не має права користуватись майном, крім випадків, узгоджених з поклажодавцем, за умови, що таке узгодження оформляється письмово. Зберігач не має права передавати майно у користування третім особам.
Згідно з п. 3.1 договору поклажодавець зобов`язаний: передати зберігачеві майно на зберігання не пізніше, ніж через 1 календарний день після повідомлення зберігача про готовність майна до передачі; прийняти у зберігача майно при припиненні дії цього договору.
Пунктом 3.2 договору передбачено, що поклажодавець має право у будь-який час вимагати у зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберіганні (всього або його частини).
Відповідно до п. 4.2 договору з моменту отримання майна зберігач несе відповідальність за таке майно, а саме: за пошкодження, розукомплектацію, втрату, недостачу майна, в тому числі його викрадення, - в розмірі прямої дійсної шкоди, підтвердженої первинними фінансовими документами.
Згідно з п. 6.2 договору сторони зобов`язані сповіщати одна одну про настання і припинення фарс-мажорних обставин. Достатнім підтвердженням форс-мажорних обставин є документ, виданий ТПП України або іншого компетентного органу.
Відповідно до п. 7.1 договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін.
Згідно з п. 7.2 договору строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1 цього договору та закінчується моментом закінчення зберігання майна поклажодавця, що підтверджується відповідним актом чи іншим документом без укладення додаткових угод до даного договору, якщо сторони не домовляться про інше.
На виконання умов договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 Приватне акціонерне товариство «Бориспільський автозавод» (поклажодавець – відповідач 2) передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» (зберігач – відповідач 3) прийняло на відповідальне зберігання протягом строку дії договору товарно-матеріальні цінності – 1 088 найменувань на загальну суму 24 283 432, 14 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі майна від 30.09.2021, які є додатками № 1 та № 2 до договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 та його невід`ємною частиною. У вказаних актах приймання-передачі майна від 30.09.2021 сторонами зафіксовано, що недоліки переданих товарно-матеріальних цінностей відсутні. 
Листом № 130 від 09.02.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» повідомило ліквідатора Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» про те, що майно боржника, яке було передано на зберігання за договором № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 знищено вибухами та пожежами внаслідок бойових дій на території м. Чернігова та, зокрема, на території підприємства.
Позивач - Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» вважає, що вищезазначений договір № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 має бути визнаний судом недійсними в силу приписів п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 та ч. 6 ст. 13, статей 203, 215, 234 Цивільного кодексу України, ч. 1 та ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, а майно, передане за таким правочином має бути повернуто до ліквідаційної маси боржника на підставі ст. 216 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
Так, позивач стверджує, що оспорюваний договір: укладений у підозрілий період, коли щодо Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» було відкрито провадження у справі про банкрутство та введено процедуру розпорядження майном; укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», яке є заінтересованою особою стосовно боржника; не має очевидної економічної мети і не відповідає критеріям розумності та добросовісності, оскільки маючи у власності нежитлові споруди площею 20 000 кв.м. боржник передає своє майно на зберігання нібито в м. Чернігів без погодження точної адреси його місцезнаходження; має своїм наслідком передачу майна вартістю майже 25 млн. грн. заінтересованій особі з метою приховування активів боржника від кредиторів, тобто є фіктивним правочином, який укладений не для задоволення легітимних інтересів, а лише з єдиною метою – виведення з-під власності боржника його майна на користь заінтересованої особи; є значним правочином в розумінні ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства, який укладений без згоди комітету кредиторів боржника та не погоджений розпорядником майна боржника; в результаті укладення оспорюваного договору відбулося виведення активів боржника, тобто відчуження майна і свідоме погіршення майнового становища боржника з метою уникнення відповідальності перед кредиторами, а також відбулося зменшення ліквідаційної маси боржника. 
Відповідач 1 – арбітражний керуючий Григор`єв Валерій Васильович, заперечуючи проти задоволення даного позову у своєму відзиві на позовну заяву, зазначає, що вимоги Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» є необґрунтованими, оскільки: позивачем не надано належних доказів заінтересованості сторін оспорюваного договору; майно передавалося на зберігання задля відновлення виробництва на потужностях Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» для можливості продовження ведення господарської діяльності та, як наслідок, пошуку варіантів для погашення боргів перед кредиторами, що свідчить про хибність твердження банку про відсутність очевидної економічної мети при укладенні оспорюваного договору; факт укладення договору зберігання встановлений та не приховувався, від боржника отримані пояснення та необхідні документи, що дало можливість сформувати ліквідаційну масу боржника, а тому підстав вважати, що мало місце хоч якесь приховування боржником своїх активів від звернення стягнення на них не має, таке майно було виявлено і стягнення на нього було звернено шляхом продажу права вимоги на аукціоні; оспорюваний договір виконаний та виконувався, про що свідчать акти приймання-передачі майна, а відтак він не містить ознак фіктивності; жодного виведення (відчуження) майна внаслідок укладення оспорюваного договору не має, оскільки відчуження пов`язане із переходом права власності, а такого за оспорюваним договором не відбулося; предметом оспорюваного договору є надання послуг, а його ціною є вартість послуг із зберігання, яка становить 0,003 % від вартості активів боржника, що ніяк не відповідає критеріям значного правочину в розумінні ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства; Кодекс України з процедур банкрутства не передбачає необхідності погодження оспорюваного договору ні з розпорядником майна, ні зі зборами, ні з комітетом кредиторів боржника.
Відповідач 3 - Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», заперечуючи проти задоволення даного позову, стверджує таке: оспорюваний договір не передбачає переходу права власності (відчуження) активів від поклажодавця до зберігача, а ціна оспорюваного договору дорівнює сумі коштів, яку має сплатити поклажодавець зберігачу за зберігання майна, а тому оспорюваний договір не є значним правочином; позивачем не надано належних доказів «виведення» активів боржника; місце зберігання майна не є істотною умовою договору зберігання; майно, яке передавалося на зберігання за оспорюваним договором було знищено внаслідок обстрілів території Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», де знаходилося таке майно, військами Російської Федерації, що є непереборною силою, а тому Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» не може здійснити повернення майна, не несе відповідальності за фактичну втрату майна боржника і не має зобов`язань перед боржником щодо компенсації вартості знищених внаслідок воєнних дій товарно-матеріальних цінностей.
Третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Київська правова група», заперечуючи проти задоволення позову, зазначає таке: оспорюваний договір не передбачав перехід права власності на майно боржника від боржника до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», що робить неможливим його оскарження на підставі ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства; оскільки відчуження майна боржника за оспорюваним договором не відбулося, то відповідно безпідставними є доводи позивача про те, що такий договір порушує його права як кредитора, при цьому укладення оспорюваного договору жодним чином не вплинуло на обсяг ліквідаційної маси боржника і не погіршило майновий стан боржника; задоволення позовної вимоги банку про зобов`язання повернути майно є неефективним, оскільки майно не вибувало у власність Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод»; оспорюваний договір не може бути фіктивним, так як за ним відбулася передача майна на зберігання; предметом оспорюваного договору є послуга, а ціною – вартість послуг зі зберігання, яка становить 0,003 % від вартості активів боржника, що ніяк не відповідає критеріям значного правочину в розумінні ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства; твердження позивача про те, що за оспорюваним договором відбулася фактично безоплатна передача майна не відповідає умовам цього договору щодо вартості послуг зі зберігання.
Відповідачі 2 – Приватне акціонерне товариство «Бориспільський автозавод» будь-яких пояснень суду не надав. 
Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Господарського суду Київської області від 08.02.2021 відкрито провадження у справі № 911/248/21 про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» (боржник).
Предметом даного позову є визнання недійним договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 та повернення майна, переданого за вказаним договором. 
Позивач - Акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» є кредитором боржника та вважає, що оспорюваний ним договір № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 має ознаки фраудаторного та фіктивного правочину, а також до нього підлягають застосуванню норми ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу в суді.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за ст. 16 Цивільного кодексу України, ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 Цивільного кодексу України.
Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. 
Отже, в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.
Разом з тим, суд звертає увагу, що провадження у справі про банкрутство, на відміну від позовного провадження, призначенням якого є визначення та задоволення індивідуальних вимог кредиторів, має на меті задоволення сукупності вимог кредиторів неплатоспроможного боржника. Досягнення цієї мети є можливим за умови гарантування: 1) охорони інтересів кредиторів від протизаконних дій інших кредиторів; 2) охорони інтересів кредиторів від недобросовісних дій боржника, інших осіб; 3) охорони боржника від протизаконних дій кредиторів, інших осіб. Насамперед це зумовлено специфікою провадження у справах про банкрутство, яка полягає у застосуванні спеціальних способів захисту її суб`єктів, особливостях процедури, учасників, стадій та інших елементів, які відрізняють це провадження від позовного.
Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.
Отже, кредитор (кредитори) та арбітражний керуючий є тими зацікавленими особами у справі про банкрутство, які мають право звертатися з позовами про захист майнових прав та інтересів з підстав, передбачених нормами Цивільного кодексу України чи інших законів, у межах справи про банкрутство і таке звернення є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість відновлення порушених прав кредиторів та боржника.
Крім наведених в ст. 215 Цивільного кодексу України загальних вимог щодо недійсності правочину, спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними (ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб») або можуть бути визнані недійсними (ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, ч. 4 ст. 9 Закону України «Про виконавче провадження»).
При цьому, інститут визнання недійсними правочинів боржника у справі про банкрутство, зокрема, врегульований ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
Відповідно до ч. 1 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства господарський суд у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора, поданою в порядку, визначеному статтею 7 цього Кодексу, може визнати недійсними правочини або спростувати майнові дії, вчинені боржником після відкриття провадження у справі про банкрутство або протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, якщо вони порушили права боржника або кредиторів, з таких підстав:
- боржник виконав майнові зобов`язання раніше встановленого строку;
- боржник до відкриття провадження у справі про банкрутство взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим;
- боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами, відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови що в момент прийняття зобов`язання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів;
- боржник оплатив іншій особі або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів до боржника перевищувала вартість майна;
- боржник узяв на себе заставні зобов`язання для забезпечення виконання грошових вимог.
Згідно з ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства правочини, вчинені боржником протягом трьох років, що передували відкриттю провадження у справі про банкрутство, можуть бути визнані недійсними господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або кредитора також з таких підстав:
- боржник безоплатно здійснив відчуження майна, взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог;
- боржник уклав договір із заінтересованою особою;
- боржник уклав договір дарування.
Отже, ч. 1 та ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства визначено спеціальні та додаткові, порівняно із нормами Цивільного кодексу України, підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, і вони застосовуються тоді, коли боржник перебуває в особливому правовому режимі, який врегульовано законодавством про банкрутство.
Разом з тим, наслідки недійсності правочинів з підстав, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства єдині та визначені у ч. 3 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства.
Крім того, суд звертає увагу, що інститут визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад, контрагентів боржника. Визнання недійсними правочинів боржника у межах справи про банкрутство спрямоване на досягнення однієї з основних цілей процедури неплатоспроможності - максимально можливе справедливе задоволення вимог кредиторів.
Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» відкрито 08.02.2021, а оспорюваний договір № 3009/21-1 відповідального зберігання укладено 30.09.2021, тобто в підозрілий період – після відкриття провадження у справі про банкрутство.
Відповідно до відомостей щодо поклажодавця (боржника) - Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод», які наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що:
1) власниками пакетів акцій (5 відсотків і більше) є:
- Товариство з обмеженою відповідальністю «КИРАЙН», ідентифікаційний код - 34821138 (22,8141 % статутного капіталу);
- Акціонерне товариство «Бодмін АГ» (Bodmin AG), Швейцарія (74,3719 % статутного капіталу);
2) кінцевим бенефіціарним власником (контролером) є Швотцер ПетерГерберт.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що вищенаведені особи були акціонерами та кінцевим бенефіціарним власником боржника й на дату відкриття провадження у справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» і на дату укладення оспорюваного договору.
Відповідно до відомостей щодо зберігача – Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», які наявні в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань, вбачається, що:
1) учасниками є:
- Акціонерне товариство «Бодмін АГ» (40 % статутного капіталу);
- Товариство з обмеженою відповідальністю «Логістичний центр «Еталон», ідентифікаційний код - 34618954 (40 % статутного капіталу);
- Товариство з обмеженою відповідальністю «БОДМІН-УКРАЇНА», ідентифікаційний код - 32162384 (20 % статутного капіталу);
2) кінцевим бенефіціарним власником є Швотцер ПетерГерберт.
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що вищенаведені особи були учасниками та кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» й на дату відкриття провадження у даній справі про банкрутство Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» і на дату укладення оспорюваного договору. 
Водночас, суд звертає увагу, що відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб – підприємців та громадських формувань є офіційними та належними доказами, що підтверджують юридичний статус особи, повноваження керівника або представника, а також види діяльності юридичної особи, її власників, учасників, засновників.
Отже, з вищезазначеного судом встановлено, що Приватне акціонерне товариство «Бориспільський автозавод» (поклажодавець, боржник і відповідач 2 у даній справі) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» (зберігач і відповідач 3 у даній справі) мають спільного акціонера з великими частками - Акціонерне товариство «Бодмін АГ» та одного кінцевого бенефіціарного власника - Швотцер Петер Герберт.
За таких обставин суд вважає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» є заінтересованою особою стосовно боржника - Приватне акціонерне товариство «Бориспільський автозавод» в розумінні ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства, що також встановлено в ухвалі Господарського суду Київської області від 04.09.2025 у справі № 911/248/21.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний договір № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 укладено в підозрілий період – після відкриття провадження у справі про банкрутство із заінтересованою особою.
Водночас, суд звертає увагу, що постановою Господарського суду Київської області від 23.01.2023 у справі № 911/248/21 Приватне акціонерне товариство «Бориспільський автозавод» визнано банкрутом.
Отже, договір № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 укладено між Приватним акціонерним товариством «Бориспільський автозавод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» у процедурі розпорядження майном боржника - Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод».
Крім того, слід зазначити, що за твердженням сторін оспорюваного договору, майно боржника, яке було передано на зберігання за договором № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 на загальну суму 24 283 432, 14 грн на даний час фактично відсутнє, оскільки знищено вибухами та пожежами внаслідок бойових дій на території, де воно знаходилося, за результатами інвентаризації майна боржника ліквідатором банкрута вказаного майна не виявлено.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства під розпорядженням майном розуміється система заходів щодо нагляду та контролю за управлінням і розпорядженням майном боржника з метою забезпечення збереження, ефективного використання майнових активів боржника, здійснення аналізу його фінансового стану, а також визначення наступної процедури (санації чи ліквідації).
Згідно з ч. 5 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства протягом процедури розпорядження майном органи управління боржника не мають права приймати рішення про: реорганізацію (злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення) і ліквідацію боржника; створення господарських товариств або участь в інших господарських товариствах; створення філій та представництв; виплату дивідендів; проведення боржником емісії цінних паперів; вихід зі складу учасників боржника юридичної особи, придбання в акціонерів раніше випущених акцій боржника; відчуження або обтяження нерухомого майна боржника, в тому числі його передачу в заставу, внесення зазначеного майна до статутного капіталу іншого підприємства або господарського товариства; надання позик (кредитів), надання поруки, гарантій, а також передачу в довірче управління майна боржника.
Частиною 7 ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що керівник або орган управління боржника виключно за погодженням з розпорядником майна приймають рішення про: участь боржника в об`єднаннях, асоціаціях, спілках, холдингових компаніях, промислово-фінансових групах чи інших об`єднаннях юридичних осіб; передачу майна в оренду; одержання та надання позик (кредитів); задоволення вимог поточних кредиторів.
У процедурі розпорядження майном боржник не має права без згоди комітету кредиторів (зборів кредиторів - до моменту формування комітету кредиторів) вчиняти значні правочини, вчинення яких не заборонено цим Кодексом.
Значні правочини – це правочини щодо майна (робіт, послуг), ринкова вартість яких на день вчинення правочину становить 10 і більше відсотків вартості активів боржника за даними останньої річної фінансової звітності (ст. 1 Кодексу України з процедур банкрутства).
З аналізу положень Кодексу України з процедур банкрутства вбачається, що підприємство, відносно якого відкрито провадження у справі про банкрутство та яке знаходиться в процедурі розпорядження майном, не має права приймати рішення щодо відчуження нерухомого майна, вчиняти значні правочини та здійснювати відчуження істотних активів боржника без згоди на це розпорядника майна та комітету кредиторів (зборів кредиторів - до моменту формування комітету кредиторів), а режим збереження належного боржнику майна повною мірою забезпечується в силу прямих норм Кодексу України з процедур банкрутства.
Отже, сама процедура розпорядження майном включає в себе певні обмеження розпорядження майном боржника. Такі заборони і обмеження діють в силу закону та, за загальним правилом, не потребують реалізації (установлення) у судових рішеннях, а наслідком їх недотримання є недійсність/нікчемність рішення, правочину чи майнової дії боржника.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.03.2024 у справі № 910/8776/21 (910/5996/23) та від 24.06.2025 у справі № 918/822/23 (918/847/24).
Проте, будь-яких доказів надання згоди зборами кредиторів або комітетом кредиторів Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» на укладення договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 суду не надано. Також, суду не надано доказів того, що керівник боржника погоджував із розпорядником майна боржника передачу активів боржника на зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод».
При цьому, враховуючи наявний у матеріалах справи баланс Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» станом на 31.12.2020, вбачається, що вартість майна, яке було передано за договором № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 становила 23,18% вартості активів боржника.
Отже, договір № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 є значним правочином, оскільки вартість майна, яке було передано за цим договором на зберігання і за твердженням сторін договору є знищеним, становила більше 10 % активів боржника за даними останньої річної фінансової звітності, що також встановлено в ухвалі Господарського суду Київської області від 18.11.2024 у справі № 911/248/21, яка залишена без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 19.06.2025.
Правочинами визнаються дії фізичних та юридичних осіб, спрямовані на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.
При цьому, правочин - це дія, яка вчиняється для досягнення дозволеної законом мети (набуття майна тощо), яка характеризується такими ознаками: це завжди вольовий акт, тобто дії свідомі; це правомірні дії, тобто вчиняються відповідно до закону; спеціальна спрямованість на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, тобто в правочину завжди присутня правова мета.
Суд звертає увагу, що необхідно розмежовувати кваліфікацію фіктивних та фраудаторних правочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За змістом ст. 234 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, є фіктивним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Фіктивний правочин, на відміну від фраудаторного, виключає наявність наміру створити юридичні наслідки в момент його вчинення, що, в свою чергу, унеможливлює виникнення будь-яких майнових наслідків, оскільки такий правочин їх не породжує. Оскільки на підставі фіктивного правочину відсутня можливість передачі майна, restitutio in integrum виключається юридичною конструкцією фіктивного правочину. Якщо ж буде встановлено, що така передача de facto відбулася, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний, і тому норма ст. 234 Цивільного кодексу України не підлягає застосуванню, адже фіктивний правочин de jure не породжує будь-яких правових наслідків. В свою чергу, правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами (ч. 3 ст. 234 Цивільного кодексу України).
Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони не бажають настання правових наслідків, обумовлених договором; усі сторони договору поінформовані про його фіктивність; письмовим текстом договору створюється лише видимість правовідносин між сторонами; мета вчинення фіктивного правочину не має значення.
Крім того, відповідно до висновків Верховного Суду, якщо хоча б одна зі сторін оспорюваного договору намагалася досягти правового результату, то цей правочин не може визнаватися фіктивним. Зокрема, як зазначено в постанові Верховного Суду від 03.09.2019 у справі № 904/4567/18, Верховний Суд у застосуванні приписів ст. 234 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах виходив з того, що в разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. Сам по собі факт невиконання сторонами умов правочину не робить його фіктивним. Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19).
В свою чергу, фраудаторними правочинами називають договори, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору.
Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Частиною 3 ст. 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»;
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають);
- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Тож учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.
Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин і має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.
Фраудаторні угоди - це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
Слід звернути увагу, що фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови в забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі); контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи); щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.
Боржник, який відчужує майно, вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності, після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Такі дії боржника можуть свідчити про намір ухилення від розрахунків із контрагентами та спрямовані на завдання шкоди кредиторам.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16.
Суд звертає увагу, що метою доброчесного боржника повинне бути добросовісне виконання всіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надання своєчасного та справедливого задоволення (сатисфакції) прав і правомірних інтересів кредитора, зокрема у процедурі банкрутства.
Так, укладення фраудаторних договорів є характерним для боржників у процедурах банкрутства, позаяк неплатоспроможність боржника означає ситуацію, коли не вистачає коштів для задоволення всіх вимог кредиторів і, діючи недобросовісно, боржник намагається створити переваги для задоволення вимог «дружнього» кредитора на шкоду іншим своїм кредиторам, порушивши встановлену законом черговість або пропорційність задоволення вимог окремого класу кредиторів.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
Правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати таку мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою).
Для класифікації правочину як фраудаторного має значення фактична участь боржника у ньому як одного з учасників вольових дій, направлених на виведення майна боржника з метою незадоволення вимог одного або декількох його кредиторів у легальній судовій процедурі.
Однією із форм такої участі боржника є вчинення ним, за наявності в нього невиконаних зобов`язань та заборгованості перед іншими кредиторами, правочину задля нарощування обсягу наявних кредиторських зобов`язань та в майбутньому формування кредиторської заборгованості із заінтересованим кредитором (так званий «дружній кредитор»).
Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню («вживанням права на зло»).
За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 925/1248/21 (911/111/22).
З огляду на вищевикладене вбачається, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що здійснюється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам, отже, такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, на підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та ч. 3, ч. 6 ст. 13 Цивільного кодексу України з підстав недопустимості зловживання правом, на відміну від визнання недійсним фіктивного правочину, лише на підставі ст. 234 Цивільного кодексу України. У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтями 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, які подаються сторонами повинні бути належними, допустимими, достовірними та вірогідними.
Згідно з ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Надавши оцінку наявним у справі доказам, доводам та запереченням сторін, суд дійшов висновку, що оспорюваний правочин не можна кваліфікувати як фіктивний, оскільки на його підставі відбулася передача майна, що підтверджується актами приймання-передачі майна і відсутністю цього майна у підприємства-боржника.
При цьому, матеріали справи не містять жодних доказів ані повернення майна боржнику від зберігача, ані вчинення таких дій потягом тривалого часу, за твердженням відповідачів 2, 3 таке майно є знищеним та не може бути поверненим боржнику.
Суд звертає увагу, що відповідно до матеріалів справи № 911/248/21 у власності підприємства – боржника на момент укладення договору були нежитлові приміщення площею близько 20 000 кв.м., які перебували під охороною та використовувалися у його діяльності.
Водночас, боржник укладає договір № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021, відповідно до якого передає Товариству з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» на відповідальне зберігання товарно-матеріальні цінності – 1 088 найменувань на загальну суму 24 283 432, 14 грн.
Зі змісту договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 вбачається, що у ньому місця зберігання майна не визначено, передбачено оплату вартості послуг зі зберігання, строк зберігання – не обмежений, зберігач не має права користуватись майном, крім випадків, узгоджених з поклажодавцем, за умови, що таке узгодження оформляється письмово (додатковою угодою до договору).
Отже, під час розгляду справи судом встановлено, що зміст оспорювано договору свідчить про те, що боржник безоплатно здійснив передачу майна на загальну суму 24 283 432, 14 грн, маючи при цьому приміщення для його зберігання, разом з тим прийняв на себе додаткове зобов`язання в частині оплати вартості послуг за його зберігання, що свідчить про те, що оспорюваний договір не має очевидної економічної мети. Подібна за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.06.2025 у справі № 918/822/23 (918/847/24).
Посилання відповідачів на лист колишнього керівника Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» від 20.06.2024 щодо економічної мети укладення договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021, а саме щодо передачі майна для виробництва автобусів на виробничих потужностях Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», не береться судом до уваги, оскільки, як вже зазначалося, згідно умов вказаного договору зберігач не має права користуватись майном, додаткових угод до оспорюваного договору щодо узгодження використання переданого на зберігання майна не укладалося, відповідно до положень п. 14.1.32 ст. 14 Податкового кодексу України відповідальне зберігання – це завжди зберігання майна без права його використання, з поверненням у незмінному стані.
Водночас, обставини того, що передане на зберігання майно боржнику не повернуто та відповідач 3 не має наміру повертати вказане майно, свідчить про те, що оспорюваний правочин призвів до зменшення обсягу майнових активів боржника та завдання шкоди кредиторам.
Отже, з вищезазначеного вбачається, що укладаючи договір № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 боржник діяв очевидно недобросовісно та зловживав своїми правами стосовно кредиторів, а вказаний договір має ознаки фраудаторного правочину.
З огляду на вищевикладене, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, судом встановлено, що:
- договір № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 укладено в підозрілий період із заінтересованою особою, що є підставою для застосовування ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства, 
- договір № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 укладено у процедурі розпорядження майном боржника - Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» і його укладення та передача за ним майна не були погоджені ні з розпорядником майна боржника, ні зі зборами (комітетом) кредиторів боржника, що за своїм змістом суперечить вимогам закону (ст. 44 Кодексу України з процедур банкрутства) та є підставою для визнання його недійсним за ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України; 
- договір № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 не має очевидної економічної мети, призвів до зменшення обсягу майнових активів боржника та завдання шкоди кредиторам, що дає підстави для кваліфікації вказаного договору як фраудаторного і визнання його недійсним за статтями 3, 13 Цивільного кодексу України.
За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору та задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021, укладеного між Приватним акціонерним товариством «Бориспільський автозавод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод».
Щодо позовних вимог про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» передати (повернути) Приватному акціонерному товариству «Бориспільський автозавод» товарно-матеріальні цінності (всього 1088 найменувань) на загальну суму 24 283 432, 14 грн, які були передані за актом приймання-передачі майна від 30.09.2021 за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021 (додаток № 1 до договору відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021) та за актом приймання-передачі майна від 30.09.2021 за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021 (додаток № 2 до договору відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021), суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтями 76-79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, які подаються сторонами повинні бути належними, допустимими, достовірними та вірогідними.
Згідно з ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Як вже зазначалося вище, на виконання умов договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 Приватне акціонерне товариство «Бориспільський автозавод» (поклажодавець – відповідач 2) передало, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» (зберігач – відповідач 3) прийняло на відповідальне зберігання протягом строку дії договору товарно-матеріальні цінності – 1 088 найменувань на загальну суму 24 283 432, 14 грн, що підтверджується наявними у матеріалах справи актами приймання-передачі майна від 30.09.2021, які є додатками № 1 та № 2 до договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 та його невід`ємною частиною. У вказаних актах приймання-передачі майна від 30.09.2021 сторонами зафіксовано, що недоліки переданих товарно-матеріальних цінностей відсутні. 
Листом № 130 від 09.02.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» повідомило ліквідатора банкрута про те, що майно боржника, яке було передано на зберігання за договором № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 знищено вибухами та пожежами внаслідок бойових дій на території м. Чернігова та, зокрема, на території підприємства.
З протоколу засідання комітету кредиторів Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» від 26.04.2024 вбачається, що 02.04.2024 проведено інвентаризацію майна банкрута, яке було передане Приватним акціонерним товариством «Бориспільський автозавод» на відповідальне зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» згідно договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021. 
Так, за результатами виїзду інвентаризаційної комісії за адресою місцезнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» - м. Чернігів, пр. Миру, 312, з`ясовано таке:
Зі слів представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» майно, яке було отримано згідно договору № 3009/21-1 на відповідальне зберігання знаходилося у корпусі № 2. 
Проте, у зв`язку із значним руйнуванням перекриттів даху корпусу № 2, внаслідок авіаудару під час збройної агресії рф в період повномасштабного вторгнення, залишки яких впали на майданчик, що мав металеву огорожу, яка в результаті таких руйнувань даху також частково пошкоджена, пересвідчитися у наявності/відсутності майна банкрута, переданого згідно договору № 3009/21-1 на відповідальне зберігання, на території майданчику корпусу № 2, визначеному представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», не можливо, а тому і неможливою є перевірка його комплектності та стану.
Зі слів представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», отримане на зберігання майно, зберігалося виключно на території майданчику частини корпусу № 2, яку було запропоновано до огляду. В інших приміщеннях чи на інших майданчиках корпусу № 2 майно банкрута не зберігалося. Методом візуального огляду встановити факт пожежі чи загоряння представниками інвентаризаційної комісії не видалось можливим.
Інші будівлі та приміщення заводу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» комісією не оглядалися. Подальші дії щодо майна банкрута, що було передане на відповідальне зберігання Товариству з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», запропоновано винести на засідання комітету кредиторів Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод».
Зі змісту договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 та його додатків вбачається, що боржник передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» прийняло на відповідальне зберігання протягом строку дії договору товарно-матеріальні цінності – 1 088 найменувань на загальну суму 24 283 432, 14 грн.
Відповідно до п. 1.2 договору № 3009/21-1 для зберігання майна Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» виділяє окремі приміщення або частини приміщень, що забезпечують зберігання майна боржника, переданого за цим договором.
Проте, зі змісту договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 та його додатків неможливо встановити місця зберігання майна.
При цьому, учасниками провадження не надано суду жодних доказів того, що майно, яке було передано на зберігання, переміщалося (транспортувалося) з адреси місцязнаходження боржника (Київська область, Бориспільський район, село Проліски, вулиця Броварська, будинок 4) до адреси місцязнаходження Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» (місто Чернігів, проспект Миру, будинок 312).
Суд звертає увагу, що товарно-транспортна накладна - це основний офіційний документ, який супроводжує вантаж під час перевезень в Україні, вона підтверджує факт передачі товару від відправника до перевізника та отримувача, містить дані про маршрут, вантаж, водія та використовується для бухгалтерського обліку.
Відповідно до розділу 1 Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України № 363 від 14.10.1997, товарно-транспортна документація – це комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу. Товарно-транспортна накладна — це єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені Законом України «Про автомобільний транспорт» та цими Правилами.
Закон України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначає товарно-транспортну накладну як первинний документ, на підставі якого ведеться бухгалтерський облік господарських операцій з перевезення. 
Проте, як зазначено вище, ні відповідачем 2, ні відповідачем 3 не надано суду жодної товарно-транспортної документації про переміщення майна, яке було передано на зберігання до м. Чернігів, пр. Миру, 312 у корпус № 2.
Також, до матеріалів справи не додано жодних доказів того, що саме за адресою: місто Чернігів, проспект Миру, будинок 312 Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» прийняло на зберігання майно боржника та поставило його собі на облік.
Так, згідно з положеннями Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку запасів, затверджених наказом Міністерства фінансів України № 2 від 10.01.2007, зберігач майна, отриманого на зберігання, відображає це на позабалансовому субрахунку 023 «Матеріальні цінності на відповідальному зберіганні». Облік такого майна зберігач веде за цінами, передбаченими у договорах, приймально-передавальних актах тощо. Зберігач веде аналітичний облік товарів, прийнятих на відповідальне зберігання за: їх власниками; видами, сортами товарів; місцями зберігання товарів.
Відповідно до п. 3.9 Методичних рекомендацій з бухгалтерського обліку запасів, затверджених наказом Міністерства фінансів України № 2 від 10.01.2007, при прийманні запасів на відповідальне зберігання складається акт про приймання матеріалів за типовою формою № М-7, затвердженою наказом Міністерства статистики України № 193 від 21.06.1996. Комірник заводить на отриманні товарно-матеріальні цінності картку складського обліку за формою № М-12, в якій робить відмітку «Прийнято на відповідальне зберігання» або ж подібний до цього запис. На складах з невеликою номенклатурою товарно-матеріальних цінностей замість карток складського обліку допускається ведення обліку в оформлених у встановленому порядку спеціальних книгах, передбачаючи при цьому реквізити, що зазначаються у картках складського обліку. Матеріальні цінності, отримані на відповідальне зберігання, зберігаються на складах відокремлено від решти цінностей.
Якщо зберігач надає платні послуги, то він оформлює їх відповідним актом, а доходи від їх надання відображає за кредитом субрахунку 703 «Дохід від реалізації робіт і послуг». Відповідно зберігач формує собівартість наданих послуг із зберігання.
Поклажодавець передані на відповідальне зберігання товари продовжує обліковувати на балансі. Але для кожного відповідного виду товарно-матеріальних цінностей, переданих на зберігання поклажодавцю в аналітичному обліку слід відкрити окремі субрахунки, наприклад, Дт 281/Товари на відповідальному зберіганні Кт 281/Товари на складі. Плату за зберігання товарів поклажодавець відображає на рахунку 93 «Витрати на збут».
Відповідальне зберігання – це передача майна без права користування ним, що вимагає письмового договору. Обидві сторони такої операції, як поклажодавець, так і зберігач, зобов`язані повідомити податкову службу про об`єкт шляхом подання форми № 20-ОПП протягом 10 робочих днів.
Згідно з п. 14.1.32 ст. 14 Податкового кодексу України відповідальне зберігання – це господарська операція, що здійснюється платником податків і передбачає передачу згідно з договорами схову матеріальних цінностей на зберігання іншій фізичній чи юридичній особі без права використання у господарському обороті такої особи з подальшим поверненням таких матеріальних цінностей платнику податків без зміни якісних або кількісних характеристик.
Відповідно до п. 8.4 Порядку обліку платників податків і зборів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 1588 від 09.12.2011, такі об`єкти потрібно внести до податкової форми № 20-ОПП протягом 10 робочих днів після того, як майно було передано або місце зберігання створено.
Для поклажодавця (того, хто передає майно): у формі № 20-ОПП потрібно вказати інформацію про передане майно; якщо майно однотипне (наприклад, торгове обладнання: столи, холодильники, стелажі), його можна об`єднати під загальною назвою, наприклад, «Торговельне місце»; у графі 14 форми № 20-ОПП потрібно поставити позначку « 3 – тимчасово не експлуатується»; після повернення майна зберігачем, потрібно подати оновлену інформацію відповідно до п. 8.5 Порядку № 1588.
Для зберігача (того, хто приймає майно на зберігання): у формі № 20-ОПП подає дані про місце, де зберігається майно – наприклад: склад, ангар, приміщення тощо.
Водночас п. 6 розд. I Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 879 від 02.09.2014, передбачає, що зберігач окремо інвентаризує активи, які перебувають у нього на зберіганні та обліковуються на позабалансовому субрахунку 023. Також як форму інвентаризаційного опису можна використовувати інвентаризаційний опис матеріальних цінностей, прийнятих на відповідальне зберігання, затверджений наказом Міністерства фінансів України № 572 від 17.06.2015.
Крім того, у п. 14 розд. II Положення № 879 зазначено, що інвентаризаційні описи, акти інвентаризації, звіряльні відомості оформлюються відповідно до вимог Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995.
Згідно з підпунктом 2.6 п. 2 Положення № 88 первинні документи складають на бланках типових і спеціалізованих форм, затверджених відповідним органом державної влади. Документування господарських операцій може здійснюватися з використанням виготовлених самостійно бланків, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити типових або спеціалізованих форм. 
Отже, підприємства, розроблюючи власні інвентаризаційні описи, можуть взяти за основу вищезгадані типові форми. Під час інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, прийнятих на відповідальне зберігання, записи в опис робляться інвентаризаційною комісією зберігача на підставі перевірки і перелічення цінностей у натурі. Товари й матеріали, які зберігаються на складах інших організацій, поклажодавцем заносяться в опис на підставі документів, що підтверджують здавання цих цінностей на відповідальне зберігання.
Проте, жодних доказів щодо оформлення вищезазначених документів та ведення обліку про передачу майна за оспорюваним договором на зберігання, в тому числі з визначенням місця його зберігання суду не надано.
Зі змісту протоколу засідання комітету кредиторів Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» від 26.04.2024 вбачається, що місцезнаходження майна, яке було передано на зберігання згідно договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 було визначено ліквідатором банкрута лише зі слів представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод».
Водночас, суд бере до уваги той факт, що корпус № 2 за адресою: місто Чернігів, проспект Миру, будинок 312 не належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», за вказаною адресою у власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» перебувають корпус № 5, корпус № 7, корпуси № 8, а також будівлі за адресами: Чернігівська область, Новобілоуська сільська рада; Миколаївська область, с. Морське, вул. Десантників, 2а; Київська область, с. Проліски, вул. Броварська, 4 та 4/14 (спільна часткова власність), що підтверджується наявними у матеріалах справи інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За таких обставин, суд вважає недоведеними обставини щодо дійсного місцезнаходження майна, переданого на зберігання згідно договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021, в тому числі і щодо зберігання його виключно на території майданчику частини корпусу № 2 за адресою: місто Чернігів, проспект Миру, будинок 312.
Також, судом встановлено, що учасниками провадження до матеріалів справи не додано доказів того, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації відбулося знищення майна, яке було передано на зберігання за оспорюваним договором.
Так, суд зазначає, що факт знищення майна, переданого на зберігання згідно договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021, зокрема, внаслідок збройної агресії Російської Федерації, має бути підтверджений належними доказами такими як: актом про пожежу, актом знищення/пошкодження, складеним працівниками місцевої влади, матеріалами внутрішнього службового розслідування, проведеного Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», фінансово-бухгалтерськими документами, матеріалами інвентаризації основних засобів та запасів, доказами звернення із заявою про скоєння злочину до відповідного відділу поліції.
Крім того, суд звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України № 326 від 20.03.2022 затверджено Порядок визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, який містить процедуру визначення розміру збитків та відшкодування збитків внаслідок військових дій.
Пунктом 1-6 Прикінцевих та перехідних положень Кодексу України з процедур банкрутства встановлено, що шкода та/або збитки, завдані боржнику внаслідок збройної агресії проти України, підлягають обов`язковій оцінці в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України № 473 від 19.04.2022 затверджено Порядок виконання невідкладних робіт щодо ліквідації наслідків збройної агресії Російської Федерації, пов`язаних із пошкодженням будівель та споруд.
Згідно з п. 7 Порядку обліку пожеж та їх наслідків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 2030 від 26.12.2003, документом, що засвідчує факт пожежі, є акт про пожежу за формою згідно з додатком 1, який складається на місці пожежі уповноваженою посадовою особою ДСНС. До акта вносяться дані, встановлені за результатами огляду місця пожежі та опитування власника (користувача) та/або балансоутримувача об`єкта пожежі (постраждалого) чи його представника, осіб, які є очевидцями (свідками) пожежі.
Виклик поліції необхідний для відкриття кримінального провадження за ст. 438 ККУ (порушення законів та звичаїв війни). Поліція складає протокол огляду місця події.
Відповідно до п. 7 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 879 від 02.09.2014 проведення інвентаризації є обов`язковим у разі техногенних аварій, пожежі чи стихійного лиха (на день після закінчення явищ) в обсязі, визначеному керівником підприємства.
За її результатами інвентаризаційна комісія має скласти відповідні документи: інвентаризаційний опис; звіряльну відомість; протокол інвентаризаційної комісії, де фіксуються висновки та пропозиції щодо врегулювання розбіжностей.
На підставі затвердженого керівником протоколу інвентаризаційної комісії складається акт на списання товарно-матеріальних цінностей. Цей акт є первинним документом, що підтверджує списання товарів з балансу.
Матеріали інвентаризації (описи, акти, звіряльні відомості, протоколи) оформляються не менше ніж у двох примірниках (п. 21 Положення про інвентаризацію активів та зобов`язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 879 від 02.09.2014).
Згідно з п. 6 Порядку № 473 від 19.04.2022 обстеження пошкоджених об`єктів здійснюється за рішенням уповноважених органів шляхом комісійного обстеження, що проводиться відповідно до пункту 8-1 цього Порядку, та/або технічного обстеження, що проводиться відповідно до пункту 9 цього Порядку, - відповідно до затвердженого плану робіт.
Пунктом 8-1 Порядку № 473 від 19.04.2022 передбачено, що за результатами комісійного обстеження складається акт обстеження об`єкта, пошкодженого внаслідок військових дій, спричинених збройною агресією Російської Федерації (далі - акт комісійного обстеження), у якому, зокрема, зазначається:
інформація про уповноважений орган, який утворив комісію, склад комісії та рішення щодо її утворення, дата обстеження;
інформація щодо форми власності та власника (управителя) пошкодженого об`єкта (за наявності);
інформація про пошкоджений об`єкт - назва, адреса, загальна площа, кількість поверхів, секцій тощо;
інформація щодо обсягу та ймовірних причин пошкоджень (якщо можна визначити);
інформація щодо виконаних на дату обстеження ремонтно-відновлювальних робіт на об`єкті;
висновки щодо необхідності проведення технічного обстеження відповідно до пункту 9 цього Порядку або інформація щодо руйнування/знищення об`єкта (у разі його непридатності для використання за цільовим призначенням та повної втрати ним своєї економічної цінності) та категорія пошкоджень згідно з додатком 3 до Методики проведення обстеження та оформлення його результатів, затвердженої наказом Мінрегіону від 6 серпня 2022 р. № 144.
У разі складення акта комісійного обстеження для групи пошкоджених об`єктів інформація, передбачена таким актом, зазначається для кожного об`єкта окремо.
До акта комісійного обстеження обов`язково додаються результати фотофіксації об`єкта, що свідчать про характер та обсяг руйнувань. Примірну форму акта комісійного обстеження наведено у додатку.
Відповідно до п. 9 Порядку № 473 від 19.04.2022 за результатами технічного обстеження пошкоджених об`єктів виконавцем робіт з обстеження складається звіт з технічного обстеження відповідно до п. 8-1 Порядку проведення обстеження.
До зазначеного звіту також додається акт технічного обстеження, що повинен містити, зокрема інформацію щодо визначеної за результатами обстеження категорії пошкоджень об`єкта (відповідно до кількісних та якісних характеристик пошкоджень).
У разі виконання робіт з технічного обстеження на замовлення власника (управителя) пошкодженого об`єкта про початок робіт з такого обстеження замовник письмово повідомляє уповноважений орган, а після проведення обстеження - безоплатно надає уповноваженому органу один примірник звіту та акта технічного обстеження.
У разі виконання робіт з технічного обстеження на замовлення уповноваженого органу уповноважений орган письмово повідомляє власника (управителя) пошкодженого об`єкта про початок робіт з обстеження, а також надає копію акта технічного обстеження.
Постановою Кабінету Міністрів України № 624 від 13.06.2023 регулює функціонування Державного реєстру майна, пошкодженого та знищеного внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України (Реєстр пошкодженого та знищеного майна).
Проте, доказів вчинення будь-яких дій на виконання вищезазначених вимог законодавства щодо фіксації знищення майна відповідачами до суду не надано.
Надані відповідачем 3 роздруківки фотографій пошкодження корпусу № 2, акт про пожежу від 21.04.2022 та висновок експертного дослідження № ЕД-19/125-22/8091-БТ від 29.01.2024 жодним чином не підтверджують знищення майна, переданого на зберігання за оспорюваним договором, оскільки у вказаних документах не фіксується та не йдеться про таке майно, а лише викладено інформацію щодо пошкоджень, заподіяних приміщенням, що знаходяться за адресою: місто Чернігів, проспект Миру, будинок 312.
Посилання відповідач 3 на копії матеріалів кримінального провадження № 12024270000001000 від 27.09.2024 за ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 364-1 КК України, зокрема протоколи допиту свідків, протокол огляду місця події, постанову про закриття кримінального провадження, не може бути взяте судом до уваги як належний доказ, оскільки відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29.09.2025 у справі № 910/13912/23, протокол допиту свідка, складений під час досудового розслідування, не є належним доказом у господарському процесі, а постанова про закриття кримінального провадження скасована ухвалою слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 27.10.2025 у справі № 751/9015/25.
Так, у постанові від 29.09.2025 у справі № 910/13912/23 Верховний Суд зазначив, що законом, який визначає порядок отримання показань під час досудового слідства та порядок їх фіксації у протоколі допиту, є Кримінальний процесуальний кодексу України.
У ч. 1 ст. 23 Кримінального процесуального кодексу України закріплено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Кримінального процесуального кодексу України не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.
Частиною 4 ст. 95 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, крім порядку отримання показань, визначеного статтею 615 цього Кодексу.
Отже, протоколи допиту, отримані на стадії досудового слідства, можуть бути визначені як докази лише в разі їх відображення під час розгляду кримінальної справи в суді.
Згідно з ч. 6 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обвинувальний вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду, якою особу притягнуто до адміністративної відповідальності у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Отже, до винесення вироку в рамках кримінального провадження, протокол допиту досудового розслідування не може вважатися належним та допустимим доказом в господарському судочинстві.
Крім того, зважаючи на норми статей 23, 104 Кримінального процесуального кодексу України, протокол допиту, складений на досудовому розслідуванні, за процесуальною формою не відповідає вимогам, що висуваються до показань свідка у господарському судочинстві (п. 3 ч. 2 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України).
Щодо ухвали слідчого судді Новозаводського районного суду міста Чернігова від 27.10.2025 у справі № 751/9015/25, то судом встановлено, що вона не містить відомостей про місця знаходження отримання відповідачем 3 від відповідача 2 майна на зберігання за договором № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021, а також щодо його знищення.
Отже, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що відповідачами не доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами того, що передане на зберігання майно згідно договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 знаходилося (зберігалося) виключно на території майданчику частини корпусу № 2 за адресою: місто Чернігів, проспект Миру, будинок 312, а також того, що воно було знищено внаслідок збройної агресії Російської Федерації.
Щодо посилання відповідач 3 на те, що майно, яке передавалося на зберігання за оспорюваним договором було знищено внаслідок обстрілів території Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод», де знаходилося таке майно, військами Російської Федерації, що є непереборною силою, а тому Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» не може здійснити повернення майна, не несе відповідальності за фактичну втрату майна боржника і не має зобов`язань перед боржником щодо компенсації вартості знищених внаслідок воєнних дій товарно-матеріальних цінностей, суд зазначає таке 
Згідно з п. 6.2 договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 сторони зобов`язані сповіщати одна одну про настання і припинення фарс-мажорних обставин. Достатнім підтвердженням форс-мажорних обставин є документ, виданий ТПП України або іншого компетентного органу.
У ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Також в ній визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.
Відповідно до п. 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затверджених рішенням президії Торгово-промислової палати України, затвердженого рішенням Президії ТПП України № 44 (5) від 18.12.2014, сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) - це документ, за затвердженими президією Торгово-промислової палати України відповідними формами, який засвідчує настання форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий Торгово-промисловою палатою України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим регламентом.
Згідно з пунктами 6.1 та 6.2 вищезазначеного Регламенту підставою для засвідчення форс-мажорних обставин є наявність однієї або більше форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), перелічених у ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», а також визначених сторонами за договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими, відомчими та/чи іншими нормативними актами, які вплинули на зобов`язання таким чином, що унеможливили його виконання у термін, передбачений відповідно договором, контрактом, угодою, типовим договором, законодавчими та/чи іншими нормативними актами.
Форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) засвідчуються за зверненням суб`єктів господарської діяльності та фізичних осіб по кожному окремому договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання яких стало неможливим через наявність зазначених обставин. До кожної окремої заяви додається окремий комплект документів.
Отже, форс-мажорні обставини не мають преюдиціального (заздалегідь встановленого) характеру. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона, яка посилається на конкретні обставини, повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність, а також довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку виконання зобов`язання.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.01.2022 у справі № 904/3886/21.
З огляду на вищевикладене вбачається, що форс-мажорні обставини мають індивідуальний персоніфікований характер щодо конкретного договору та його сторін, а тому сертифікат видається заінтересованому суб`єкту господарювання на підставі його звернення, іншого порядку засвідчення форс-мажорних обставин чинним законодавством України не визначено.
Суд звертає увагу, що матеріали справи не містять сертифікату Торгово-промислової палати України чи уповноважених регіональних торгово-промислових палат, що засвідчив би наявність форс-мажорних обставин, які впливають на можливість повернення майна, отриманого за договором № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що учасниками провадження не доведено обставини щодо дійсного місцезнаходження майна, переданого на зберігання згідно договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021, в тому числі і щодо зберігання його виключно на території майданчику частини корпусу № 2 за адресою: місто Чернігів, проспект Миру, будинок 312, а також обставини того, що вказане майно було знищено внаслідок збройної агресії Російської Федерації.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з ч. 3 ст. 216 Цивільного кодексу України правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Частиною 3 ст. 42 Кодексу України з процедур банкрутства передбачено, що у разі визнання недійсними правочинів боржника з підстав, передбачених частиною першою або другою цієї статті, сторона за таким правочином зобов`язана повернути боржнику майно, яке вона отримала від боржника, а в разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість грошовими коштами за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.
За таких обставин, керуючись вищезазначеними нормами права, враховуючи те, що договір № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021 підлягає визнанню недійсними, а також зважаючи на те, що учасниками провадження не доведено обставини щодо дійсного місцезнаходження майна, переданого на зберігання згідно договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021, в тому числі і щодо зберігання його виключно на території майданчику частини корпусу № 2 за адресою: місто Чернігів, проспект Миру, будинок 312, а також обставини того, що вказане майно було знищено внаслідок збройної агресії Російської Федерації, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» передати (повернути) Приватному акціонерному товариству «Бориспільський автозавод» товарно-матеріальні цінності (всього 1088 найменувань) на загальну суму 24 283 432, 14 грн, які були передані за актом приймання-передачі майна від 30.09.2021 за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021 (додаток № 1 до договору відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021) та за актом приймання-передачі майна від 30.09.2021 за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021 (додаток № 2 до договору відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021).
З огляду на вищевикладене, враховуючи встановлені судом обставини справи та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України».
Судовий збір, відповідно приписів ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на відповідачів 2 та 3, оскільки відповідач 1 не є стороною договору № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021.
Керуючись статтями 2, 7 Кодексу України з процедур банкрутства та статтями 2, 73-79, 86, 129, 237-241 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:
1. Позовні вимоги Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити.
2. Визнати недійсним договір № 3009/21-1 відповідального зберігання від 30.09.2021, укладений між Приватним акціонерним товариством «Бориспільський автозавод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод».
3. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» (14007, Чернігівська область, місто Чернігів, проспект Миру, будинок 312, ідентифікаційний код - 32601556) передати (повернути) Приватному акціонерному товариству «Бориспільський автозавод» (08322, Київська область, Бориспільський район, село Проліски, вулиця Броварська, будинок 4, ідентифікаційний код - 31936646) товарно-матеріальні цінності (всього 1088 найменувань) на загальну суму 24 283 432, 14 грн, які були передані за актом приймання-передачі майна від 30.09.2021 за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021 (додаток № 1 до договору відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021) та за актом приймання-передачі майна від 30.09.2021 за договором відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021 (додаток № 2 до договору відповідального зберігання № 3009/21-1 від 30.09.2021).
4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Бориспільський автозавод» (08322, Київська область, Бориспільський район, село Проліски, вулиця Броварська, будинок 4, ідентифікаційний код - 31936646) на користь Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (03150, місто Київ, вулиця Антоновича, будинок 127, ідентифікаційний код - 00032112) 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп судового збору.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Чернігівський автозавод» (14007, Чернігівська область, місто Чернігів, проспект Миру, будинок 312, ідентифікаційний код - 32601556) на користь Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (03150, місто Київ, вулиця Антоновича, будинок 127, ідентифікаційний код - 00032112) 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн 00 коп судового збору.
6. Видати накази після набрання судовим рішенням законної сили.

Дане рішення набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України і може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 256-257 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено та підписано: 31.03.2026.

Суддя Т.В. Лутак