ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2026 року Чернігів Справа № 620/7450/25

Чернігівський окружний адміністративний суд під головуванням судді Лукашової О.Б., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Державної судової адміністрації України, з урахуванням заяви про відкликання позовних, в якому просить:
визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення у повному обсязі бюджетними асигнуваннями Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області для проведення видатків судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 суддівської винагороди у повному обсязі за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 року без застосування обмежень її розміру, встановлених статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";
зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування в повному обсязі бюджетними асигнуваннями Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області для проведення видатків судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 суддівської винагороди у повному обсязі за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 року без застосування обмежень її розміру, встановлених статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";
визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо нарахування та виплати судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 із застосуванням обмежень її розміру, встановлених статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік";
зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області нарахувати та виплатити судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 18.04.2020 по 28.08.2020 без застосування обмежень її розміру, встановлених статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових платежів;
визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення у повному обсязі бюджетними асигнуваннями Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області для проведення видатків судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 суддівської винагороди у повному обсязі за період з 29.09.2021 по 18.07.2022 з урахування щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду;
зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування в повному обсязі бюджетними асигнуваннями Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області для проведення видатків судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 суддівською винагороди у повному обсязі за період з 29.09.2021 по 18.07.2022 з урахування щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду;
визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 за період з 29.09.2021 по 18.07.2022 без урахування щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду;
зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 за період з 29.09.2021 по 18.07.2022 з урахуванням доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових платежів;
визнати протиправною бездіяльність Державної судової адміністрації України щодо не забезпечення у повному обсязі бюджетними асигнуваннями Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області для проведення видатків судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 суддівської винагороди у повному обсязі за період з 01.03.2025 по 23.05.2025 з урахування щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу судді відповідного суду;
зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування в повному обсязі бюджетними асигнуваннями Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області для проведення видатків судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 суддівської винагороди у повному обсязі за період з 01.03.2025 по 23.05.2025 з урахування щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу судді відповідного суду;
визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 за період з 01.03.2025 по 23.05.2025 без урахування щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу судді відповідного суду;
зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області нарахувати та виплатити суддівську винагороду судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 за період з 01.03.2025 по 23.05.2025 з урахування доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу судді відповідного суду та здійснити її виплату з урахуванням раніше сплачених сум та з відрахуванням обов`язкових платежів.
Позов мотивовано тим, що в порушення положень статті 130 Конституції України та статті 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» відповідач протягом спірного періоду здійснював нарахування та виплату суддівської винагороди з обмеженням її розміру. Зазначене підтверджено у рішенні Конституційного Суду України від 28.08.2020 у справі №10-р/2020. Також позивач вказує на протиправність не нарахування та невиплату доплати до посадового окладу за вислугу років у період відсутності повноважень на здійснення правосуддя, оскільки відсутність повноважень відбулося не з його вини.
У встановлений судом строк від ТУ ДСА України у Чернігівській області надійшов відзив на позов, у якому управління позовні вимоги не визнало, просило відмовити у їх задоволенні та зазначило, що територіальне управління як розпорядник коштів нижчого рівня не мало правових підстав для виплати суддівської винагороди без застосування обмежень, встановлених Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону №553-ІХ). Крім того, вважає, що оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття рішення Конституційним Судом України від 28.08.2020 у справі №10-р/2020, останнє не поширюється на спірні правовідносини. Також вказує на відсутність правових підстав для нарахування та виплату доплати до посадового окладу за вислугу років у період не здійснення правосуддя позивачем.
Державна судова адміністрація у відзиві на позовну заяву заперечує проти задоволення позову з підстав аналогічних, викладеним у відзиві ТУ ДСА України у Чернігівській області.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Указом Президента України від 29.09.2016 №425/2016 позивача призначено на посаду судді Менського районного суду Чернігівської області строком на 5 років (а.с.45-49).
Згідно з наказом голови Менського районного суду Чернігівської області від 11.10.2016 №60 позивач з 12.10.2016 приступив до роботи на посаді судді Менського районного суду Чернігівської області (а.с.22).
Наказом голови Менського районного суду Чернігівської області від 28.04.2020 №23-о установлено з 18.04.2020 та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, суддівську винагороду суддів Менського районного суду Чернігівської області у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року – в сумі 47 230 грн (а.с.21).
З 29.09.2021 наказом голови Менського районного суду Чернігівської області від 28.09.2021 №22-о припинено повноваження позивача у зв`язку із закінченням п`ятирічного терміну перебування на посаді судді (а.с.23).
Указом Президента України від 23.05.2025 №326/2025 позивача призначено на посаду судді Менського районного суду Чернігівської області (а.с.44).
Відповідно до наказу голови Менського районного суду Чернігівської області від 23.05.2025 №17-о позивач з 24.05.2025 приступив до роботи на посаді судді Менського районного суду Чернігівської області та позивачу встановлена щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, як такому, що має на день призначення на посаду 11 років 07 місяців 12 днів стажу (а.с.24).
За квітень 2020 року позивачу виплачена суддівська винагорода без обмеження розміру згідно зі статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону України від 13.04.2020 №553-ІХ).
За період з травня по серпень 2020 року включно суддівську винагороду позивачу нарахована та виплачена з обмеженням розміру згідно зі статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону України від 13.04.2020 №553-ІХ) - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020.
У період з 29.09.2021 по липень 2022 року та з березня по 23.05.2025 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась доплата до посадового окладу за вислугу років. 
Вказані обставини підтверджуються розрахунковим листом за 2020 рік, наявним в матеріалах справи (а.с. 25).
Державна судова адміністрація України листом від 11.06.2025 №с1344-25-1432/25 за результатом розгляду звернення від 26.05.2025 повідомила, що у період з 18.04.2020 по 28.08.2020 положення частин 1, 3 статті 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» були чинними і на підставі них виплачувалась суддівські винагорода. Також зазначено, що частина 10 статті 135 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» не визнавалась неконституційною та не скасована, а тому суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу (а.с.37-39).
Аналогічну відповідь надало Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області листом від 25.06.2025 №01-18/1055/25-вих (а.с.40-42).
Вважаючи такі дії відповідачів протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Спірним у межах розгляду цієї справи, зокрема, є питання правомірності нарахування та виплати позивачу суддівської винагороди, визначеної статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (у редакції Закону України від 13.04.2020 №553-ІХ) - у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2020 у період з 18.04.2020 до визнання неконституційними правила частин першої, третьої статті 29 Закону № 294-IX зі змінами, та не нараховувалась та не виплачувалась доплата до посадового окладу за вислугу років у період не здійснення правосуддя (з 29.09.2021 по липень 2022 року та з березня по 23.05.2025).
Визначаючись щодо вказаного питання суд враховує, що згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
При цьому статтею 130 Конституції України визначено, що держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Відповідно до частини першої статті 135 Закону України від 02.06. 2016 № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» (далі - Закон №1402-VIII), суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною другою статті 135 Закону № 1402-VIII суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь; роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Згідно з частиною 3 статті 135 Закону №1402-VIII базовий розмір посадового окладу судді становить, зокрема, судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Суддям виплачується щомісячна доплата за вислугу років у розмірі: за наявності стажу роботи більше 3 років - 15 відсотків; більше 5 років - 20 відсотків; більше 10 років - 30 відсотків; більше 15 років - 40 відсотків; більше 20 років - 50 відсотків; більше 25 років - 60 відсотків; більше 30 років - 70 відсотків; більше 35 років - 80 відсотків посадового окладу. (частина 5 статті 135 Закону №1402-VIII)
Відповідно до частини дев`ятої статті 135 Закону №1402-VIII, обсяги видатків на забезпечення виплати суддівської винагороди здійснюються за окремим кодом економічної класифікації видатків.
Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
У рішенні від 08.04.2016 № 4-рп/2016 у справі № 1-8/2016, Конституційний Суд України зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід`ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов`язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені.
Однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема, надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.
У рішенні від 03.06.2013 № 3-рп/2013 у справі №1-2/2013, Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.
У рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018 у справі №1-7/2018 (4062/15) Конституційний Суд України вказав, що обов`язок держави щодо забезпечення фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності суддів, закріплений у статті 130 Конституції України, є однією з конституційних гарантій незалежності суддів. Системний аналіз положень Конституції України свідчить про те, що ними встановлено обов`язок держави забезпечити належні умови праці та фінансування для суддів, а отже, сформувати та законодавчо закріпити таку систему фінансування, в тому числі розмір винагороди суддів, яка гарантуватиме їх незалежність.
Така позиція Конституційного Суду України узгоджується з приписами Європейської хартії щодо статусу суддів від 10 липня 1998 року, у підпункті 6.1 пункту 6 якої зазначено, що суддям, які здійснюють суддівські функції на професійній основі, надається винагорода, рівень якої встановлюється з тим, щоб захистити їх від тиску, спрямованого на здійснення впливу на їх рішення, а ще загальніше на їх поведінку в рамках здійснення правосуддя, тим самим підриваючи їх незалежність і безсторонність. Зменшення органом законодавчої влади розміру посадового окладу судді призводить до зменшення розміру суддівської винагороди, що, у свою чергу, є посяганням на гарантію незалежності судді у виді матеріального забезпечення та передумовою впливу як на суддю, так і на судову владу в цілому.
Аналіз вищевказаних положень дає підстави суду дійти висновку про те, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом №1402-VIII, що узгоджується з приписом частини другої статті 130 Конституції України, в силу якої розмір суддівської винагороди встановлюється виключно законом про судоустрій.
12.03.2020 набрала чинності постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12.03.2020 на усій території України установлено карантин, кінцева дата якого, з урахуванням внесених до вказаної постанови змін, неодноразово змінювалася, збільшуючи строк дії карантину.
18.04.2020 набрав чинності Закон України від 13.04.2020 №553-IX «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (далі Закон №553-IX), яким Закон України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» доповнено статтею 29 наступного змісту: «Установити, що у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування) нараховуються у розмірі, що не перевищує 10 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2020 року. При цьому, у зазначеному максимальному розмірі не враховуються суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та оплата щорічної відпустки. Зазначене обмеження не застосовується при нарахуванні заробітної плати, грошового забезпечення особам із числа осіб, зазначених у частині першій цієї статті, які безпосередньо задіяні у заходах, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню, локалізацію та ліквідацію спалахів, епідемій та пандемій гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та які беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, у тому числі, в операції Об`єднаних сил (ООС). Перелік відповідних посад встановлюється Кабінетом Міністрів України. Обмеження, встановлене у частині першій цієї статті, застосовується також при нарахуванні заробітної плати, суддівської винагороди, грошового забезпечення відповідно народним депутатам України, суддям, суддям Конституційного Суду України, членам Вищої ради правосуддя, членам Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, прокурорам, працівникам, службовим і посадовим особам Національного банку України, а також іншим службовим і посадовим особам, працівникам, оплата праці яких регулюється спеціальними законами (крім осіб, встановлених у переліку, затвердженому Кабінетом Міністрів України, відповідно до частини другої цієї статті)».
Як встановлено із наданого відповідачем розрахункового листа з травня по серпень 2020 року про виплату позивачу суддівської винагороди, суддівська винагорода нарахована та виплачена позивачу, з урахуванням обмежень, встановлених Законом № 553-ІХ.
Однак рішенням Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, зокрема, визнано такими, що не відповідають Конституції України положення частин першої, третьої статті 29 Закону України від 14.11.2019 № 294-ІХ «Про Державний бюджет України на 2020 рік» зі змінами.
Відповідно до резолютивної частини зазначеного рішення приписи Закону № 294-ІХ втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Виходячи з того, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України (далі - Кодекс), так само, як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, що обумовлено положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, Конституційний Суд України в Рішенні від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020 дійшов висновку, що Кодексом не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію або скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України (абзац восьмий підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).
Ураховуючи викладене, Конституційний Суд України вкотре наголосив на тому, що скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.
В рішенні Конституційного суду України від 28.08.2020 року №10-р/2020 також констатовано, що юридичну визначеність слід розуміти через такі її складові елементи: чіткість, зрозумілість, однозначність норм права; право особи у своїх діях розраховувати на розумну та передбачувану стабільність існуючого законодавства та можливість передбачати наслідки застосування норм права (легітимні очікування) (абзац п`ятий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 23 січня 2020 року № 1-р/2020).
Установлення граничного розміру заробітної плати, грошового забезпечення працівників, службових і посадових осіб бюджетних установ (включаючи органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування), передбачене у квітні 2020 року та на період до завершення місяця, в якому відміняється карантин, установлений Кабінетом Міністрів України (частини перша, третя статті 29 Закону № 294), є невизначеним щодо дії в часі та не забезпечує передбачуваності застосування цих норм права.
Згідно з частиною першою статті 113 Конституції України, частиною першою статті 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.
Тобто оспорюваними положеннями статті 29 Закону №294 заробітна плата, грошове забезпечення працівників, службових і посадових осіб органів законодавчої та судової влади поставлені в залежність від виконавчої влади.
Також в зазначеному рішенні вказано, що Конституцією України встановлено, що виключно законами України визначається, зокрема, статус суддів (пункт 14 частини першої статті 92); незалежність і недоторканність судді гарантуються Конституцією і законами України; вплив на суддю у будь-який спосіб забороняється (частини перша, друга статті 126); держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів; розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій (перше речення частини першої, частина друга статті 130).
Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу на недопустимість обмеження законом незалежності суддів, зокрема їх належного матеріального забезпечення, зміни розміру суддівської винагороди, рівня довічного грошового утримання суддів у відставці (рішення від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013, від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018, від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, від 11 березня 2020 року № 4-р/2020).
Проаналізувавши юридичні позиції щодо незалежності суддів, Конституційний Суд України дійшов висновку, що гарантії незалежності суддів зумовлені конституційно визначеною виключною функцією судів здійснювати правосуддя; законодавець не може свавільно встановлювати або змінювати розмір винагороди судді, використовуючи свої повноваження як інструмент впливу на судову владу (абзаци сьомий, восьмий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 11 березня 2020 року № 4-р/2020). Отже обмеження суддівської винагороди є посяганням на гарантії незалежності суддів.
Більш того суд наголосив на тому, що питання обрахунку та розміру суддівської винагороди в силу частини 2 статті 130 Конституції України регламентується виключно статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що, в свою чергу, виключає можливість застосування до правовідносин стосовно суддівської винагороди норм інших Законів.
Суд зазначає, що доводи відповідача про те, що територіальне управління може проводити нарахування і виплати лише в рамках бюджетного законодавства України та в межах бюджетних асигнувань на поточний фінансовий рік, не спростовують висновки суду про необхідність застосування норм Конституції України та спеціального Закону №1402-VIII при нарахуванні і виплаті суддівської винагороди.
Суд вважає, що обмежуючи розмір суддівської винагороди шляхом застосування Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» із змінами згідно Закону України від 13.04.2020 №553-ІХ, всупереч вимогам частини другої статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII, у спірний період, відповідач вчинив дії, що порушують права та гарантії незалежності судді.
Щодо аргументу відповідача про те, що при виплаті позивачу суддівської винагороди із застосуванням обмеження, встановленого статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (із змінами згідно Закону України від 13.04.2020 № 553-ІХ) не порушено вимог статті 135 Закону №1402-VIII, адже враховано усі елементи винагороди, то суд оцінює їх критично, оскільки безспірним є той факт, що застосоване обмеження призвело до істотного зменшення суддівської винагороди позивача, яку він отримував до 18.04.2020.
Посилання відповідача на рішення Конституційного Суду України щодо збалансованості бюджету України та щодо того, що соціально-економічні права громадян не є абсолютними, є неприйнятними, оскільки ці рішення не стосуються гарантій суддівської незалежності, однією з яких є суддівська винагорода.
Також посилання відповідача на рішення Ради суддів України є безпідставними, оскільки метою прийняття рішення №22 від 24.04.2020 була не «легітимізація» встановленого Законом №553-ІХ обмеження суддівської винагороди, а реагування на факт набрання чинності Закону №553-ІХ, окремі положення якого, на думку органу суддівського самоврядування, є неконституційним (абзац 4 рішення), для того аби надавши роз`яснення, уникнути спірних питань у його застосуванні.
Згідно з розрахунковим листом за 2020 рік обмеження суддівської винагороди позивача за період з квітня по серпень 2020 року у зв`язку із дією частин першої, третьої статті 29 Закону України "Про Державний бюджет на 2020 рік" складає 86041,94 грн.
При цьому, суд звертає увагу на те, що обмеження суддівської винагороди мали місце по 27.08.2020, а не по 28.08.2020, як про це помилково стверджує позивач.
За таких обставин суд дійшов висновку про те, що здійснивши нарахування та виплату позивачу суддівської винагороди з 01.05.2020 по 27.08.2020 включно з обмеженнями, передбаченими статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (із змінами внесеними Законом №553-ІХ), ТУ ДСА у Чернігівській області вчинило протиправні дії, а тому позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.
Щодо періоду з 18.04.2020 по 30.04.2020, то з розрахункового листа за квітень 2020 року, суд встановив, що обмеження суддівської винагороди, передбачене статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» (із змінами внесеними Законом №553-ІХ) відсутнє, отже позов в цій частині задоволенню не підлягає.
В частині виплати доплати за вислугу років за період не здійснення правосуддя, суд звертає увагу, що відповідно до пункту 17 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII, повноваження суддів, призначених на посаду строком на п`ять років до набрання чинності цим Законом, припиняються із закінченням строку, на який їх було призначено. Судді, повноваження яких припинилися у зв`язку із закінченням такого строку, можуть бути призначені на посаду судді за результатами конкурсу, що проводиться в порядку, встановленому цим Законом.
Пунктом 20 цього ж розділу передбачено, що відповідність займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)" від 02.06.2016 №1401-VIII (надалі - Закон №1401-VIII), оцінюється колегіями Вищої кваліфікаційної комісії суддів України в порядку, визначеному цим Законом.
Виявлення за результатами такого оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності чи відмова судді від такого оцінювання є підставою для звільнення судді з посади за рішенням Вищої ради правосуддя на підставі подання відповідної колегії Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.
Пунктом 22 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII у редакції, чинній до 01.01.2020, було закріплено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.
Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VІ (надалі - Закон №2453-VІ).
Пунктом 23 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII у редакції, чинній до 01.01.2020, було закріплено також положення про те, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону №2453-VІ.
Підпунктом 16 пункту 1 розділу I Закону України від 16.10.2019 №193-IX "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування" (надалі - Закон №193-IX) виключено пункти 22, 23 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №1402-VIII.
Відповідно до частини 10 статті 133 Закону №2453-VI суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення частин 3, 10 статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року №192-VІІІ, зокрема, за якими суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
За змістом підпункту 3.4 вказаного рішення Конституційного Суду, питання отримання суддею винагороди до проходження ним кваліфікаційного оцінювання регулюється Законом №2453-VI у редакції Закону №192-VІІІ, а випадки, коли такий суддя не здійснює правосуддя, визначаються Законом №1402-VIII.
Випадки нездійснення правосуддя поділяються на дві категорії. До першої категорії належать випадки, коли нездійснення правосуддя обумовлене поведінкою самого судді, зокрема, відсторонення судді від посади у зв`язку з притягненням до кримінальної відповідальності, застосування до судді дисциплінарного стягнення у виді тимчасового відсторонення від здійснення правосуддя. Друга категорія охоплює випадки, коли суддя не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою.
Якщо позбавлення судді права на отримання доплат до посадового окладу може бути визнане доцільним та виправданим, зокрема, у випадку притягнення його до кримінальної чи дисциплінарної відповідальності, наслідком якого є відсторонення судді від посади чи від здійснення правосуддя, то позбавлення судді цього права, коли він не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, як випливає зі змісту положення частини 10 статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VІІІ, є несправедливим, невиправданим та необґрунтованим.
Застосований законодавцем у положенні частини 10 статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VІІІ підхід до об`єднання усіх випадків, коли суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу, не можна визнати виправданим, справедливим та помірним, оскільки такий підхід не враховує особливостей кожної категорії підстав нездійснення правосуддя, ступеня обумовленості таких підстав поведінкою судді та інших законодавчо визначених обставин, а отже, невиправдано призводить до звуження обсягу гарантій незалежності суддів у виді зниження рівня їх матеріального забезпечення.
Отже, суддя, який не здійснює правосуддя через обставини, що не залежать від нього особисто або не обумовлені його поведінкою, має право на отримання доплат до посадового окладу з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України від 04.12.2018 №11-р/2018.
У зв`язку з цим суд звертає увагу на той факт, що положення частини 10 статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону від 12.02.2015 №192-VIII, які рішенням Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 визнані неконституційними, були тотожними за змістом положенням частини 10 статті 135 Закону №1402-VIII.
Верховний Суд у постанові від 13.10.2021 у справі №120/1655/21-а дійшов висновку про те, що з набранням чинності законами №1401-VIII та №1402-VIII призначення на посаду судді (вперше) здійснюється безстроково. Водночас призначення на посаду судді безстроково суддів, яких до того було призначено на посади в межах п`ятирічного строку (відповідно до раніше чинного правового регулювання цих правовідносин), поставлено у залежність від результатів кваліфікаційного оцінювання.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у вказаній постанові, необхідним у такій категорії справи є з`ясування обставин, які зумовили припинення виплати суддям надбавок до посадового окладу: зупинення щодо кваліфікаційного оцінювання й відсторонення на цій підставі від здійснення правосуддя (відповідно до ч. 5 ст. 86 Закону №1402-VIII); закінчення п`ятирічного строку повноважень на посаді судді чи поява іншої обставини, з якою рішення Конституційного Суду України від 04.12.2018 №11-р/2018 пов`язує неконституційність позбавлення надбавок до посадового окладу судді.
Тож від чіткої відповіді на питання щодо причин, які зумовили припинення виплати надбавок до посадового окладу судді, і залежить правильне вирішення спору у цій справі.
Указом Президента України від 29.09.2016 №425/2016 позивача призначено на посаду судді Менського районного суду Чернігівської області строком на 5 років (а.с.45-49).
Згідно з наказом голови Менського районного суду Чернігівської області від 11.10.2016 №60 позивач з 12.10.2016 приступив до роботи на посаді судді Менського районного суду Чернігівської області (а.с.22).
З 29.09.2021 наказом голови Менського районного суду Чернігівської області від 28.09.2021 №22-о припинено повноваження позивача у зв`язку із закінченням п`ятирічного терміну перебування на посаді судді (а.с.23).
Указом Президента України від 23.05.2025 №326/2025 позивача призначено на посаду судді Менського районного суду Чернігівської області (а.с.44).
Відповідно до наказу голови Менського районного суду Чернігівської області від 23.05.2025 №17-о позивач з 24.05.2025 приступив до роботи на посаді судді Менського районного суду Чернігівської області та позивачу встановлена щомісячна доплата за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу, як такому, що має на день призначення на посаду 11 років 07 місяців 12 днів стажу (а.с.24).
У період з 29.09.2021 по липень 2022 року та з 01.03.2025 по 23.05.2025 позивачу не нараховувалась та не виплачувалась доплата до посадового окладу за вислугу років. 
Таким чином, позивач не здійснював правосуддя у спірний період через обставини, що не залежали від нього особисто та не були обумовлені його поведінкою, а тому, з огляду на висновки Конституційного Суду України, викладені у рішенні від 04.12.2018 №11-р/2018, позивач має право на отримання доплати до посадового окладу за вислугу років у період з 29.09.2021 по 18.07.2022 у розмірі 20 %, а у період з 01.03.2025 по 23.05.2025 у розмірі 30 %, а отже ТУ ДСА у Чернігівській області вчинив протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу доплати до посадового окладу за вислугу років.
Доплата до посадового окладу за вислугу років у спірний період становить 173 169,31 грн, а саме:
- у період з 29.09.2021 по 18.07.2022 – 120 714,86 грн, зокрема:
29.09.2021 по 30.09.2021 – 1146,55 грн;
01.10.2021 по 30.06.2022 – 100896,00 грн (63060,00 х 20% х 8 місяців);
01.07.2022 по 18.07.2022 – 7206,86 грн (63060,00(оклад)/21 (робочих дні) х 12 робочих днів х 20%).
- у період з 01.03.2025 по 23.05.2025 – 52 454,45 грн, зокрема:
01.03.2025 по 30.04.2025 – 37 836,00 грн (63060,00 х 30% х 2 місяці);
01.04.2025 по 23.05.2025 – 14 618,45 грн (63060,00(оклад)/22 (робочих дні) х 17 робочих днів х 30%).
Щодо обраного позивачем способу захисту, суд зазначає таке.
У постанові Верховного Суду від 03 березня 2020 року у справі № 340/1916/20 зазначено, що правильне вирішення справи, предметом якої є невиплачена за період з квітня по серпень 2020 року суддівська винагорода у зв`язку із застосуванням обмежень, передбачених статтею 29 Закону №294-IX, залежить від правильного визначення розпорядників бюджетних коштів, від яких залежить фінансування того чи іншого суду (зокрема встановлення статусу ДСА), а також від встановлення ким із розпорядників фактично прийнято рішення про виплату суддівської винагороди з відповідними обмеженнями.
Верховний Суд у постановах від 04 жовтня 2022 року у справі №640/23567/20, від 16 лютого 2023 року у справі № 640/16326/20 зазначив, що належним способом захисту права особи є такий спосіб, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень та сприяє вичерпному поновленню порушеного права особи, а тому у спірних правовідносинах таким способом захисту прав позивача є саме стягнення з ВАКС суми недоотриманої суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року.
При цьому Верховний Суд зазначив, що з урахуванням приписів статті 5 КАС України захистити права позивача без встановлення протиправності дії/бездіяльності відповідача, якими таке право було порушено, неможливо, а відтак у подібних правовідносинах судам належить визнавати протиправними дії Вищого антикорупційного суду щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 18 квітня 2020 року по 27 серпня 2020 року із застосуванням обмежень її розміру, встановлених статтею 29 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» та стягнення з Вищого антикорупційного суду суми недоотриманої суддівської винагороди за вказаний період.
Обґрунтовуючи саме такий спосіб захисту порушених прав, Верховний Суд у вказаних постановах виходив з того, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Ця мета перекликається зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський Суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13 Конвенції, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством. Засіб юридичного захисту має бути «ефективним» у теорії права та на практиці.
При оцінці ефективності необхідно враховувати не тільки формальні засоби правового захисту, а й загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника. Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулася до суду, відповідно до вимог законодавства.
Так, частиною 1 статті 25 Бюджетного кодексу України визначено, що Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.
Частиною першою статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року №4901-VI передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 затверджено «Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників» (далі Порядок №845), який визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами).
Відповідно до підпункту 2 пункту 35 Порядку №845 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.
Пунктом 38 Порядку №845 встановлено, що для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету.
Отже, враховуючи приписи частини 1 статті 3 Закону №4901-VI, списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів.
Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 148 Закону №1402-VIII функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює Верховний Суд щодо фінансового забезпечення його діяльності.
В Україні запроваджена і діє бюджетна програма КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», метою якої є виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів, а завданням цієї програми є виплата заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів. При цьому саме в межах бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів» передбачено бюджетні призначення та асигнування на виплату заборгованості за рішеннями судів, винесеними на користь суддів та працівників апаратів судів, яка стягується у безспірному порядку на підставі Закону №4901-VI та Постанови №845.
Крім того, таке стягнення на підставі пункту 9 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України, Закону №4901-VI, Постанови №845 здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, який відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону №1404-VIII «Про виконавче провадження» не є органом примусового виконання.
Отже, відповідно до статті 3 Закону №4901-VI, пункту 25 Постанови №845 у разі наявності у боржника або головного розпорядника бюджетних коштів окремої бюджетної програми для забезпечення виконання рішень суду безспірне списання коштів здійснюється лише за цією бюджетною програмою.
Суд також враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №580/4201/20 та від 23 березня 2023 року у справі №160/6155/20, відповідно до яких у віданні ДСА України діє окрема бюджетна програма для забезпечення виконання судових рішень КПКВ 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів», призначена саме для таких цілей. Приписами пункту 25 Порядку №845 обумовлено, що наявність такої програми означає, що списання коштів здійснюватиметься саме за нею.
В постановах від 23 червня 2021 року у справі №520/13014/2020, від 22 липня 2021 року у справі №460/6542/20, від 05 серпня 2021 року у справі №160/6089/20, а також у низці інших постанов Верховний Суд вказував на те, що позаяк головним розпорядником бюджетних коштів, виділених, зокрема, на виплату суддівської винагороди (суддям місцевих і апеляційних судів) є ДСА України, яка, серед іншого, визначає обсяг видатків розпорядників нижчого рівня на ці потреби, то саме ДСА України як суб`єкт владних повноважень мала б відповідати за погашення заборгованості, яка виникла внаслідок невиплати судді у повному обсязі суддівської винагороди.
Враховуючи приписи частини 1 статті 2, частини 1 статті 3 Закону №4901-VI, списання коштів за судовими рішеннями, боржником за якими є державний орган, можливе у тому випадку, коли способом захисту порушеного права буде стягнення коштів з Державної судової адміністрації України.
З огляду на наведені вище правові норми, а також враховуючи протиправність дій ТУ ДСА у Чернігівській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди за період з 01.05.2020 по 27.08.2020 із застосуванням ст.29 Закону України "Про державний бюджет України на 2020 рік", та протиправність бездіяльності ТУ ДСА у Чернігівській області щодо ненарахувння та невиплати доплати до посадового окладу за вислугу років у період з 29.09.2021 по 18.07.2022 у розмірі 20 %, а у період з 01.03.2025 по 23.05.2025 у розмірі 30 %, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є саме стягнення з Державної судової адміністрації України на користь позивача суму недоотриманої суддівської винагороди у розмірі 259 211,25 грн (86041,94 + 173 169,31) з якої підлягають утримання податки, збори та інші обов`язкові платежі, за рахунок бюджетної програми «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є ДСА України, в порядку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03.08.2011 №845.
Відповідно до частин першої та другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд відповідно до статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За таких обставин, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 72-74, 77, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд  

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, Державної судової адміністрації України про визнання протиправними дій та бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо нарахування та виплати судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 01.05.2020 по 27.08.2020 із застосуванням обмежень її розміру, встановлених статтею 29 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік".
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 за період з 29.09.2021 по 18.07.2022 без урахування щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 20 відсотків посадового окладу судді відповідного суду.
Визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області щодо нарахування та виплати суддівської винагороди судді Менського районного суду Чернігівської області ОСОБА_1 за період з 01.03.2025 по 23.05.2025 без урахування щомісячної доплати за вислугу років у розмірі 30 відсотків посадового окладу судді відповідного суду;
Стягнути з Державної судової адміністрації України на користь ОСОБА_1 шляхом безспірного списання коштів з бюджетної програми "Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апарату судів" недоотриману суддівську винагороду у розмірі 259 211,25 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
У задоволенні решти позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідач: Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області ( вул. Княжа, 16, м. Чернігів, 14000, код ЄДРПОУ 26295412 ).
Відповідач: Державна судова адміністрація України (вул. Липська, 18/5, м. Київ, 00020, код ЄДРПОУ 26255795).

Повне судове рішення складено 10.03.2026.
Суддя Олена ЛУКАШОВА