ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/33009/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),
суддів: Кругового О.О., Малиш Н.І., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 р. (суддя Неклеса О.М.) в адміністративній справі №160/33009/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військової частини НОМЕР_1 , про визнання протиправними дій, визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо примусового доставляння його до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання йому на ознайомлення наказу про зарахування з 19.10.2024 до особового складу частини; визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 в частині зарахування його з 19.10.2024 до списків військової частини, особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлення на всі види забезпечення, та призначення на посаду тощо та зобов`язати командира військової частини НОМЕР_1 виключити із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 .
В обґрунтування позовних вимог позивач вказував на те, що за своїми релігійними переконаннями він не може бути мобілізований, тому доставляння його до ІНФОРМАЦІЯ_2 і, в подальшому, до військової частини НОМЕР_1 вважає протиправним. З наказом про зарахування його до військової частини НОМЕР_1 він не ознайомлений, причини утримання у цій військовій частині йому не повідомляються.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 р., ухваленим за результатом розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, у задоволенні позовної заяви відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким адміністративний позов задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, окрім доводів позовної заяви, також зазначено про те, що позивач не відмовляється від захисту Батьківщини, але не може виконувати обов`язки військової служби на підставі п.4 ст.35 Конституції України, ч. 1 ст.9 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» через свої релігійні переконання. Також скаржник/позивач вважає протиправним рішення військово - лікарської комісії, яке не відображає реальний стан його здоров`я та придатність до військової служби. За доводами апеляційної скарги, під час розгляду справи судом не встановлено інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження зазначених обставин.
Письмовий відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.
Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі:
У 2001-2002 рр. ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) проходив строкову військову службу у Військовій частині НОМЕР_3 та після проходження служби був звільнений у запас із взяттям на облік в ІНФОРМАЦІЯ_4 , що відображено у військовому квитку позивача.
Згідно із Довідкою №19/10 від 19.10.2024 р., виданою Спілкою євангельських християн-баптистів України Церкви євангельських християн-баптистів м.Чорноморськ «ВОСКРЕСІННЯ» (код ЄДРПОУ 20993546), позивач з 2005 року є членом Релігійної організації Церква ЄХБ м.Чорноморськ «ВОСКРЕСІННЯ», в якій також зазначено, що ОСОБА_2 закликає своїх вірян в той чи інший спосіб (відповідно пацифістських чи мілітаристських переконань) захищати країну, що є обов`язком кожного християнина.
18.10.2024 р. представниками ІНФОРМАЦІЯ_2 та національної поліції було встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , перебуваючи на військовому обліку не уточнив протягом 60 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» №3633-ІХ від 11.04.2024 р., адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інші персональні дані шляхом прибуття самостійно до ТЦК та СП за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм місцем проживання, або до центру надання адміністративних послуг, або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності), у зв`язку з чим позивача доправлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно направлення ІНФОРМАЦІЯ_2 за №5/2111 від 18.10.2024 р. позивача направлено до ІНФОРМАЦІЯ_5 для проходження ВЛК для встановлення придатності до військової служби за станом здоров`я у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації в особливий період.
Довідкою ВЛК за №4/211 від 18.10.2024 р., складеною ІНФОРМАЦІЯ_6 , за підсумками проведеного 18.10.2024 р. медичного огляду комісією ВЛК визнано позивача з урахуванням наявного діагнозу (міопія обох очей середнього ступеню) придатним до військової служби. 
З урахуванням відсутності у ОСОБА_1 підстав для надання відстрочки, відповідачем-1 призвано позивача на військову службу за мобілізацією та направлено в розпорядження командування ВЧ НОМЕР_1 , що, зокрема, відображено у поіменному списку ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19.10.2024 р.
Згідно з витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №310 від 19.10.2024 р. на підставі поіменного списку ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19.10.2024 р. (п. 3.2) молодшого сержанта ОСОБА_1 , призваного на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, відповідно до Указу Президента України від "06" лютого 2023 року №59/2023 "Про продовження строку проведення загальної мобілізації наказано призначити на посаду курсанта навчального взводу з навчальної роти НОМЕР_4 навчального батальйону військової частини НОМЕР_1 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 , з "19" жовтня 2024 року зарахувати до списків особового складу, на всі види забезпечення і вважати таким, що з "19" жовтня 2024 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків з посадовим окладом згідно з тарифним розрядом 1 у сумі 2470 гривень, шик "солдат".
Відмовляючи у задоволенні позовної заяви, суд першої інстанції дійшов висновку, що жодні релігійні переконання не можуть бути підставою для ухилення громадянина України, визнаного придатним до військової служби, від мобілізації з метою виконання свого конституційного обов`язку із захисту територіальної цілісності та суверенітету держави від військової агресії з боку іноземної країни.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 цього ж Кодексу.
Колегія суддів звертає увагу, що підставою для пред`явлення позивачем усіх позовних вимог ним зазначена обставина членства з 2005 року в Релігійній організації Церква ЄХБ м.Чорноморськ «ВОСКРЕСІННЯ». Позивач стверджує, що він не підлягає мобілізації, не може виконувати обов`язки військової служби через свої релігійні переконання, хоча і не відмовляється від захисту Батьківщини (арк. 8 апеляц. скарги).
Конституцією України проголошено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом (Стаття 17). 
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону (Стаття 65).
Статтею 35 Конституції України гарантовано право кожного на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей. Ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Громадяни України мають право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» (Стаття 1).
Згідно Закону України «Про оборону України» громадяни України чоловічої статі, придатні до проходження військової служби за станом здоров`я і віком, повинні виконувати військовий обов`язок згідно із законодавством (Стаття 17).
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 р. «Про введення воєнного стану в Україні» на всій території України введено воєнний стан, який триває. Указом Президента України № 69/2022 від 24 лютого 2022 р. «Про загальну мобілізацію» оголошено про проведення загальної мобілізації.
Колегія суддів вважає за можливе при розгляді апеляційної скарги позивача врахувати правовий висновок Верховного Суду у справі № 573/838/24, оскільки він зроблений за результатом правового аналізу наведених вище норм матеріального права. Цей висновок полягає у наступному:
«Право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним. 
Законодавець чітко відрізняє два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову під час мобілізації закон не передбачає такої можливості й, відповідно, процедури заміни. 
Національне законодавство відповідає критеріям доступності і чіткості. Також не викликає сумніву, що неможливість для військовозобов`язаного відмовитися від призову під час мобілізації є свідомим й послідовним вибором законодавця та має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває держава. Українське суспільство змушене захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її кордону. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєння, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувана та виключна ситуація (див., наприклад, рішення у справі «Cristian-Vasile Terhes against Romania» від 13 квітня 2021 року, № 49933/20). У такій ситуації загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями. 
Законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації, не суперечить статті 35 Конституції України. Законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.
Примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент. 
Суд не може оцінювати, який спосіб реалізації прав сумлінних відмовників і узгодження їх з легітимними інтересами суспільства є найкращим, оскільки це компетенція Парламенту. Однак суд зазначає, що ключовим є саме організація процесу такого врахування з тим, щоб особи, які є сумлінними відмовниками були залучені до виконання завдань, які не пов`язані із носінням та/або використанням зброї.
Відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією. Мотиви відмови від виконання такого наказу необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень».
Також Верховний Суд у наведеній справі акцентував увагу на тому, що «релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї. Призов на військову службу під час мобілізації не скасовує права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї».
Як зазначено скаржником/позивачем в апеляційній скарзі, він не відмовляється від захисту Батьківщини, проте заперечує проти проходження військової служби. 
Оскільки за чинним законодавством України звільнення особи за релігійними переконаннями від військової служби або заміна її альтернативною під час дії воєнного стану не передбачено, така особа не позбавлена права на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї.
Отже позивач ОСОБА_1 в силу своїх релігійних переконань і як член Релігійної організації Церква ЄХБ м. Чорноморськ «ВОСКРЕСІННЯ» має право на сумлінну відмову від носіння та/або використання зброї, що має бути враховано командуванням військової частини НОМЕР_1 і усіх інших військових частин за місцем його служби.
Щодо законності та обґрунтованості оскарженого рішення суду першої інстанції по заявлених позовних вимогах.
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дій ІНФОРМАЦІЯ_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) щодо примусового доставляння його до ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши, що позивач є військовозобов`язаним, який не уточнив протягом 60 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» від 11.04.2024 р. №3633-ІХ, адресу проживання, номери засобів зв`язку, адреси електронної пошти (за наявності) та інші персональні дані шляхом прибуття самостійно до ТЦК та СП за місцем перебування на військовому обліку чи за своїм місцем проживання, або до центру надання адміністративних послуг, або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста (за наявності). 
Пунктом 6 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16 травня 2024 р. передбачено, що призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснюється у строки та в обсягах, визначених мобілізаційними планами, мобілізаційними директивами (розпорядженнями) Головнокомандувача Збройних Сил або Генерального штабу Збройних Сил.
Призов резервістів та військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації, на особливий період включає: оповіщення резервістів та військовозобов`язаних про виклик до районного (об`єднаного районного) територіального центру комплектування та соціальної підтримки чи його відділу, міського (районного у містах, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), Центрального управління або регіонального органу СБУ або відповідного підрозділу розвідувальних органів України; прибуття резервістів та військовозобов`язаних до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу СБУ або відповідного підрозділу розвідувальних органів, уточнення своїх персональних даних, внесення відповідних змін у військово-облікові документи та до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів; проходження резервістами та військовозобов`язаними медичного огляду для визначення придатності до військової служби; перевірку підстав щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення; документальне оформлення призову на військову службу під час мобілізації; відправлення призваних громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період до місць проходження військової служби.
З дня набрання чинності Законом України №3633-ІХ позивач був зобов`язаний протягом 60 днів уточними свої персональні дані, необхідні для військового обліку, однак цього не зробив. Докази того, що він був доставлений примусово до ІНФОРМАЦІЯ_2 суд першої інстанції не встановив. За твердженням відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач погодився на прибуття до відділу з метою проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби, уточнення своїх персональних даних, тому підстави для його затримання і складання відповідного протоколу, відсутні. Суд першої інстанції обставини застосування примусу до позивача 18.10.2024 не встановив.
Суд першої інстанції також відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправною бездіяльність командира військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання позивачу на ознайомлення наказу про зарахування з 19.10.2024 до особового складу частини.
Апеляційна скарга позивача не містить доводів щодо незаконності та/або необґрунтованості оскарженого рішення суду в цій частині.
Скаржник/позивач наполягає на тому, що він не є придатним до військової служби також і в силу наявних у нього захворювань, що не було враховано військово-лікарською комісією при проходженні медичного огляду.
Колегія суддів звертає увагу, що оцінка правомірності рішення 18 регіональної військово-лікарської комісії, як і довідки № 4/5041 ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_7 , виходить за межі предмету позову. 
Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу командира військової частини НОМЕР_1 в частині зарахування позивача з 19.10.2024 до списків військової частини, особового складу військової частини НОМЕР_1 , поставлення на всі види забезпечення, та призначення на посаду тощо, оскільки спірний наказ винесено командиром ВЧ НОМЕР_1 на підставі поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані та направлені на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19.10.2024 р., згідно з яким позивача направлено на військову службу до ВЧ НОМЕР_1 .
Апеляційна скарга позивача (окрім цитування мотивувальної частини оскарженого рішення суду) не містить обґрунтованих доводів щодо невідповідності висновків суду обставинам справи або неправильного застосування ним норм матеріального права при вирішенні зазначеної позовної вимоги.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання командира військової частини НОМЕР_1 виключити із списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , суд першої інстанції встановив, що позивач не звертався до командира із відповідним рапортом, як це передбачено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України затвердженим Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстави для скасування оскарженого рішення відсутні.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04 серпня 2025 р. в адміністративній справі №160/33009/24 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 28 січня 2026 р. і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай 

суддя О.О. Круговий 

суддя Н.І. Малиш