Справа № 127/23918/25
Провадження 2/127/5096/25

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2026 року 	м. Вінниця	

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Горбатюка В.В., 
за участю секретаря судового засідання Соушко Ю.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 , 
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Третьої Вінницької державної нотаріальної контори про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, поновлення строку на прийняття спадщини та визнання права на спадкове майно,
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Третьої Вінницької державної нотаріальної контори про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, поновлення строку на прийняття спадщини та визнання права на спадкове майно.
Заява мотивована тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 батька позивачки - ОСОБА_4 відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, входить квартира у місті Вінниці. Позивачка як спадкоємець першої черги зазначає, що подала заяву про відмову від прийняття спадщини під впливом обману з боку відповідачки - дружини спадкодавця, яка пообіцяла виплатити їй грошову компенсацію вартості належної частки у спадковому майні. За твердженням позивачки, з огляду на родинні стосунки та відсутність конфлікту вона довірилася відповідачці і не зверталася до нотаріуса для прийняття спадщини. У подальшому відповідачка, як зазначає позивачка, своїх обіцянок не виконала, коштів не передала та фактично ухилилася від домовленостей.
Позивачка вважає, що її волевиявлення щодо відмови від прийняття спадщини було сформоване під впливом обману, оскільки вона не мала наміру безоплатно відмовлятися від спадщини, а діяла виключно з розрахунку на отримання компенсації. Посилаючись на положення статті 230 ЦК України, позивачка зазначає, що правочин, вчинений під впливом обману, є недійсним, а тому подана нею заява про відмову від прийняття спадщини підлягає визнанню недійсною. У зв`язку з цим позивачка також просить поновити строк на прийняття спадщини та визнати за нею право на спадкування частки у спірному майні, оскільки пропуск строку був зумовлений зазначеними обставинами. Крім того, позивачка просила витребувати у нотаріуса матеріали спадкової справи для підтвердження обставин її подання заяви про відмову від спадщини.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28.08.2025 справа прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Також, цією ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом.
Від відповідача 17.11.2025 надійшов відзив. Відзив на позовну заяву мотивований тим, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки заява позивачки про відмову від прийняття спадщини була подана нею добровільно, усвідомлено та без будь-якого впливу з боку відповідачки. Відповідачка заперечує факт надання будь-яких обіцянок щодо виплати грошової компенсації або існування домовленостей із позивачкою стосовно умов відмови від спадщини.
Відповідачка зазначає, що позивачка протягом тривалого часу - понад сім років не висувала жодних претензій, а звернення до суду є раптовим та необґрунтованим. На її думку, твердження про обман не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, а отже є вигаданими.
Посилаючись на норми цивільного законодавства та правові позиції Верховного Суду, відповідачка вказує, що відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, а також що обман як підстава недійсності правочину повинен бути доведений особою, яка на нього посилається, зокрема щодо наявності умислу та істотності обставин. При цьому зміна думки особи або невиконання очікуваних домовленостей не є підставою для визнання правочину недійсним.
Крім того, відповідачка звертає увагу суду, що наведені позивачкою посилання на судову практику не відповідають дійсності та не стосуються спірних правовідносин. Також зазначає, що позовні вимоги про поновлення строку на прийняття спадщини та визнання права на спадкове майно є похідними від основної вимоги про визнання недійсною заяви про відмову від спадщини, а відтак не підлягають задоволенню.
У зв`язку з викладеним, відповідачка просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Позивачка у судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві. 
Відповідачка у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову, підтримала обставини викладені у відзиві на позовну заяву. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Третя Вінницька державна нотаріальна контора повторно у судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Заяв та клопотань від третьої особи до суду не надходило. Сторони у судовому засіданні не заперечували щодо розгляду справи за відсутності третьої особи, зокрема, позивач наполягала на проведенні розгляду справи, вказавши, що така неявка не перешкоджає розгляду справи.
Під час розгляду справи суд установив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до свідоцтва про народження № НОМЕР_1 батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_4 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища №00050345725 від 29.03.2025 встановлено, що ОСОБА_5 після укладення шлюбу 26.08.1987 змінила прізвище на ОСОБА_6 .
Відповідно до претензійної заяви від 29.07.2025 ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з вимогою про виконання усної домовленості щодо виплати грошової компенсації за спадкову частку, в якій зазначила про існування усної домовленості щодо відмови від спадщини в обмін на грошову компенсацію, а також вимагала сплатити вартість 1/2 частки квартири та запропонувала врегулювати спір у досудовому порядку. Докази направлення та отримання вказаної претензії у матеріалах справи відсутні.
Відповідно до матеріалів спадкової справи № 482/2017, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , встановлено наступне.
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 14.12.2017, яка міститься у спадковій справі №482/17 до майна померлого ОСОБА_4 , вона відмовилась від усієї належної їй частки спадщини після смерті батька на користь ОСОБА_2 ; у заяві зазначено, що зміст статей 1273-1275 ЦК України їй роз`яснено, заява підписана особисто, особу встановлено за паспортом, справжність підпису перевірено.
Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 14.12.2017 вона прийняла спадкове майно після смерті чоловіка, зазначила про відомість щодо наявності спадкоємиці- дочки спадкодавця.
Відповідно до довідки №1728 від 13.12.2017, виданої ТОВ «Житлово-експлуатаційне об`єднання», ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ; також зазначено, що ОСОБА_4 був зареєстрований за цією адресою на день смерті.
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу № НОМЕР_3 від 16.05.1987 ОСОБА_4 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі; після укладення шлюбу дружині присвоєно прізвище ОСОБА_8 .
Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №50285956 від 14.12.2017 за параметрами пошуку щодо ОСОБА_4 відомості про відкриті спадкові справи відсутні.
Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №50285962 від 14.12.2017 відомості щодо наявності заповітів або спадкових договорів відсутні.
Відповідно до витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі №50285998 від 14.12.2017 зареєстровано спадкову справу №482/2017 щодо ОСОБА_4 , яка заведена Третьою вінницькою державною нотаріальною конторою.
Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 01.03.2018 вона просила видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку квартири, зазначала про прийняття спадщини, а також про відсутність претензій на отримання свідоцтва про право власності як на спільне майно подружжя.
Відповідно до договору міни від 09.03.1994 ОСОБА_9 обміняла належну їй квартиру АДРЕСА_2 , на квартиру АДРЕСА_3 , яка належала ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; обмін здійснено без доплати.
Відповідно до листа КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації» № 1049 від 23.08.2018 квартира АДРЕСА_2 зареєстрована за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на підставі договору міни від 09.03.1994; також зазначено технічні характеристики квартири та інформацію про перейменування вулиці.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №115779343 від 01.03.2018 відомості щодо зареєстрованих прав власності, інших речових прав, іпотек та обтяжень на вказану квартиру відсутні.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №115779025 від 01.03.2018 відомості щодо прав власності та інших речових прав за ОСОБА_4 відсутні.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого за № 2-493 спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_2 , у тому числі з урахуванням відмови ОСОБА_1 від 1/2 частки спадщини; спадкове майно складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 .
Відповідно до витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 51102143 від 01.03.2018 зареєстровано видачу свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_2 щодо 1/2 частки вказаної квартири.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з ч.1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно з ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу).
Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
За змістом ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).
Згідно частин 1, 2, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.
За змістом ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Згідно з ч. 2, 3, 5 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Спадкоємець має право відмовитися від частки у спадщині спадкоємця, який відмовився від спадщини на його користь. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.
У п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. У разі відкликання спадкоємцем своєї відмови від прийняття спадщини протягом строку, встановленого для її прийняття, він відновлює своє право на спадкування. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, передбачених ст. ст. 225, 229-231, 233 ЦК України.
Тобто, у встановлений законом шестимісячний строк, починаючи 28 серпня 217 року, позивач мав право як відмовитись від спадщини на користь іншого спадкоємця за законом, так і протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, відкликати відмову від спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Згідно з частинами 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину.
Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 
ЦК) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. 
Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів (пункт 20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».
Частиною третьою статті 202 ЦК України визначено, що одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.
Суд звертає увагу, що предметом спору є односторонній правочин, вчинений позивачем ОСОБА_1 , а саме - заява про відмову від прийняття спадщини, що залишилась після смерті її батька ОСОБА_4 .
Відповідно до пункту 23 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 2. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно з ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Позивачка обґрунтовує свої вимоги тим, що заява про відмову від прийняття спадщини була подана нею під впливом обману з боку відповідачки, який полягав у наданні обіцянки грошової компенсації вартості частки у спадковому майні. Водночас такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами відповідно до вимог цивільного процесуального закону.
Матеріали справи не містять жодних доказів існування між сторонами будь-якої домовленості щодо виплати грошової компенсації, у тому числі письмових доказів, листування, розписок, підтверджень передачі коштів чи домовленостей про їх передачу, а також інших об`єктивних даних, які б свідчили про досягнення сторонами відповідної згоди. Самі по собі твердження позивачки про наявність усної домовленості не можуть бути покладені в основу судового рішення без їх належного доказового підтвердження.
Також відсутні докази, що відповідачка вчиняла активні дії, спрямовані на введення позивачки в оману щодо істотних обставин правочину. Зокрема, не встановлено, що відповідачка надавала позивачці неправдиву інформацію або умисно приховувала обставини, які могли вплинути на прийняття рішення про відмову від спадщини.
Посилання позивачки на невиконання відповідачкою певних очікувань щодо подальшої її поведінки не свідчить про наявність обману у розумінні закону, оскільки такі обставини стосуються мотивів вчинення правочину, а не його суттєвих умов чи правових наслідків.
Подана позивачкою претензійна заява від 29.07.2025 також не підтверджує факту існування такої домовленості, оскільки є одностороннім документом, складеним позивачкою, та не містить відомостей про її отримання відповідачкою, а тому не може розцінюватись як доказ погодження відповідачкою викладених у ній обставин.
Разом з тим, зі змісту заяви позивачки від 14.12.2017, яка міститься у спадковій справі, вбачається, що вона добровільно відмовилась від усієї належної їй частки спадщини на користь відповідачки. У заяві зазначено про роз`яснення їй нотаріусом правових наслідків такої відмови, а також підтверджено її особистий підпис, справжність якого перевірено нотаріусом. Будь-які застереження, умови чи посилання на наявність домовленостей із відповідачкою у вказаній заяві відсутні.
Суд також враховує, що відмова від прийняття спадщини за своєю правовою природою є одностороннім правочином, який вчиняється особою особисто та передбачає усвідомлення нею його змісту і наслідків. Обставин, які б свідчили, що на момент подання заяви позивачка не розуміла значення своїх дій або не могла керувати ними, матеріали справи не містять.
Також суд враховує тривалий період часу між поданням заяви про відмову від прийняття спадщини (грудень 2017 року) та зверненням до суду з даним позовом (липень 2025 рік). Протягом цього часу позивачка не вчиняла жодних дій, спрямованих на оскарження своєї відмови або захист порушеного, на її думку, права, що також свідчить про відсутність об`єктивних перешкод для реалізації нею своїх прав раніше.
Суд звертає увагу, що на підставі поданої позивачкою заяви про відмову від спадщини відповідачкою було оформлено спадкові права, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину. Визнання недійсною заяви позивачки за відсутності належних правових підстав призвело б до порушення принципу правової визначеності та стабільності цивільних правовідносин.
Окремо суд зазначає, що наведені позивачкою посилання на судову практику не підтверджують заявлених вимог, оскільки не стосуються подібних правовідносин або не підтверджені належним чином.
Таким чином, позивачкою не доведено наявності обставин, з якими закон пов`язує можливість визнання правочину недійсним, зокрема факту обману, його істотності та причинно-наслідкового зв`язку між такими обставинами та вчиненням правочину.
Недійсність правочину є тією рисою, що притаманна правочину у момент його вчинення, а не у зв`язку з обставинами, що виникли пізніше.
Оскільки вимоги про поновлення строку на прийняття спадщини та визнання права на спадкове майно є похідними від вимоги про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, відсутні підстави для їх задоволення.
Отже, аналізуючи докази в їх сукупності, суд доходить висновку, що матеріали цивільної справи не містять належних та допустимих доказів на обґрунтування тих обставин, на які посилається позивачка при зверненні з цим позовом до суду, а тому в задоволенні позову потрібно відмовити.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Керуючись ст. 5, 12, 77-81, 209, 223, 263, 265 ЦПК України, ст. 202, 203, 215, 233, 1216, 1220, 1258, 1268, 1269, 1270, 1273, 1274 ЦК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Третьої Вінницької державної нотаріальної контори про визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини, поновлення строку на прийняття спадщини та визнання права на спадкове майно - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повне рішення складено 20 березня 2026 року.

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 .
ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
Третя Вінницька державна нотаріальна контора, код ЄДРПОУ 03100771, адреса місця знаходження: м. Вінниця, вул. 600-річчя, буд. 30.

Суддя           В. В. Горбатюк