Справа № 420/30009/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Бездрабка О.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (далі - відповідач), третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 25.06.2025 р. № 155250035234 (від 25.06.2025 за № 25786/03-16) в частині відмови в зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періодів роботи з 01.08.1984 р. до 11.03.1986 р.; з 01.04.1986 р. до 03.04.1995 р. та з 04.04.1995 р. до 07.12.1998 р., згідно із записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.08.1984 р. до 11.03.1986 р.; з 01.04.1986 р. до 03.04.1995 р. та з 04.04.1995 р. до 07.12.1998 р., згідно із записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області призначити та виплачувати ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ст.26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", з 22 березня 2025 року.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач звернулась до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області із заявою від 17.06.2025 р. про призначення пенсії за віком. 25.06.2025 р. Головним управлінням ПФУ в Житомирській області, за принципом екстериторіальності, розглянуто заяву та прийнято рішення № 155250035234 про відмову у призначенні пенсії за віком. Підставою для відмови вказано: відсутність необхідного страхового стажу. При цьому, відповідачем не зараховано до страхового стажу періоди трудової діяльності періоди роботи з 01.08.1984 р. до 11.03.1986 р.; з 01.04.1986 до 03.04.1995 р. та з 04.04.1995 р. до 07.12.1998 р., згідно із записами в трудовій книжці серії НОМЕР_1 з огляду на недоліки заповнення трудової книжки. Вказує, що 27.06.1987 р. ОСОБА_2 одружилась та змінила прізвище на ОСОБА_1 , при цьому згідно архівної довідки № 1463-11.1-34 від 27.08.2025 наказом № 450 від 03.08.1988 р. змінено прізвище з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , тобто саме в серпні 1988 року співробітник кадрів РЕП № 5 Жовтневого району м.Одеси мав вчинити в трудовій книжці позивача відповідний напис, вказана самостійна юридична особа знаходиться в стадії припинення, проте вчинити запис в трудовій книжці не надається можливим через відсутність за зареєстрованою адресою членів Ліквідаційної комісії. Позивач вважає, що відсутність посилання чи неточних записів у трудовій книжці не може бути підставою для виключення спірних періодів роботи із трудового стажу позивачки, адже вона, як працівник, не може відповідати за правильність та повноту оформлення будь-яких документів на підприємстві, а неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення її конституційного права на соціальний захист. Позивач вважає свої права порушеними, а рішення відповідача протиправним, тому звернулась до суду з даним позовом.
Ухвалою від 04.09.2025 р. відкрито спрощене провадження у справі та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подачі відзиву на позовну заяву.
23.09.2025 р. від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого просить відмовити в задоволенні позову. Вказує на те, що за наслідками розгляду заяви ОСОБА_1 від 17.06.2025 р., а також доданих до заяви документів, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області прийнято рішення від 25.06.2025 р. за № 155250035234, відповідно до якого позивачу відмовлено в призначенні такого виду пенсії з огляду на відсутність необхідного страхового стажу. Страховий стаж позивача становить 20 років 11 місяців 3 дні. За результатом розгляду документів долучених до заяви, до страхового стажу не зараховано: всі періоди роботи, відповідно до трудової книжки від НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці трудової книжки внесено зміну прізвища ОСОБА_3 , які не завірені належним чином, а також відсутні дата заповнення трудової книжки. Позивачем не надано свідоцтво про шлюб або Витяг з державного реєстру РАЦС громадян. До заяви про призначення пенсії надано актовий запис про шлюб (Дія) без QR - коду. Інші документи передбачені пунктами 3, 26 Порядку № 637, відсутні. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб до страхового стажу враховано всі періоди трудової діяльності. Таким чином, Головне управління діяло в межах повноважень визначених чинним законодавством, а тому відсутні правові підстави вважати, що головним управління вчинено будь-яку протиправну дію.
20.10.2026 р. представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому заперечив проти наведених в ньому доводів та аргументів. 
З урахуванням вимог п.2 ч.1 ст.263 КАС України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) та за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.
Судом встановлено, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 17.06.2025 р. звернулась до Головного управління Пенсійного фонду в Одеській області із заявою про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності, заява розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області, рішенням якого від 25.06.2025 р. № 155250035234 позивачу відмовлено у призначенні пенсії за віком з огляду на відсутність необхідного страхового стажу. 
Страховий стаж позивача становить 20 років 11 місяців 3 дні. 
За результатом розгляду документів долучених до заяви, до страхового стажу не зараховано: всі періоди роботи, відповідно до трудової книжки від НОМЕР_1 , оскільки на титульній сторінці трудової книжки внесено зміну прізвища ОСОБА_3 , які не завірені належним чином. Особою не надано свідоцтво про шлюб або Витяг з державного реєстру РАЦС громадян. До заяви про призначення пенсії надано актовий запис про шлюб (Дія) без QR - коду. Інші документи передбачені пунктами 3, 26 Порядку № 637, відсутні. Згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб до страхового стажу враховано всі періоди трудової діяльності.
Трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 на стр.1 у графі прізвище містить виправлення: прізвище " ОСОБА_4 " закреслено, поруч написано прізвище " ОСОБА_5 ". 
Також ця трудова книжка містить наступні записи щодо спірних періодів трудової діяльності: 
з 01.08.1984 р. до 11.03.1986 р. на посаді інструктора в Профкомі "ВО "РЕОМ";
з 01.04.1986 р. до 03.04.1995 р. на посаді інструктора двірника в ЖЕУ-15 ЖЕО Жовтневого району;
з 04.04.1995 р. до 07.12.1998 р. на посаді оператора АЗС в СП "АТАВ ЛТД".
Звісно актового запису про шлюб, генерованого через Єдиний портал державних послуг Дія від 17.06.2025 р., ідентифікатор запиту 00029389059, 27.06.1987 р. позивач уклала шлюб з ОСОБА_6 . 
За архівною довідкою Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 27.08.2025 р. № 1463-11.1.-34, ОСОБА_7 (так в документах) працювала в Ремонтно-експлуатаційному підприємстві № 5 Жовтневого району м.Одеси, зокрема, з 01.04.1986 р. ОСОБА_2 прийнята двірником ЖЕУ-15 ЖЕО Жовтневого району; за наказом № 450 від 03.08.1988 р. ОСОБА_2 змінено прізвище на ОСОБА_1 . 
Вважаючи оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступних приписів законодавства.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Право на соціальний захист відноситься до основоположних прав і свобод, які гарантуються державною і, за жодних умов не можуть бути скасовані, а їх обмеження не допускається, крім випадків, передбачених Конституцією України (ст.ст.22, 64 Конституції України).
Відповідно до п.6 ч.1 ст.92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України. 
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996 р., ратифікована Законом України від 14.09.2006 р. № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 р. (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується, в тому числі, міжнародними зобов`язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел з 01.01.2004 р. визначені Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 р. № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), який прийнятий на зміну положенням Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 р. № 1788-XII (далі - Закон № 1788-XII).
Згідно ст.1 Закону №1788-XII, зокрема, громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Відповідно до ч.3 ст.4 Закону № 1058-IV виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону № 1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років. 
Згідно з ч.1 ст.24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Приписами ч.2,3 ст.24 Закону № 1058-IV передбачено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Отже, позивачу як особі, яка в 2025 році досягла віку в 65 років для призначення пенсії, необхідно мати страховий стаж не менше 32 років. 
З матеріалів адміністративної справи вбачається, що позивач 17.06.2025 р. звернулась до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком. Однак, відповідач спірним рішенням відмовив у призначенні пенсії, вказавши на відсутність необхідного страхового стажу (наявний 20 років 11 місяців 3 дні, при мінімально необхідному 32 років), а також повідомив про не зарахування періодів роботи з 01.08.1984 р. до 11.03.1986 р.; з 01.04.1986 р. до 03.04.1995 р. та з 04.04.1995 р. до 07.12.1998 р., згідно із записами в трудовій книжці серії НОМЕР_2 , оскільки на титульній сторінці трудової книжки внесено зміни прізвища ОСОБА_3 , які не завірені належним чином.
Щодо правомірності не зарахування спірних періодів трудової діяльності до страхового стажу, суд зазначає наступне. 
Згідно з ч.4 ст.24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею 62 Закону 1788-XII визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з ч.4 ст.24 Закону № 1058-ІV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Приписами ч.1 ст.56 Закону № 1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до ст.48 КЗпП України, положення якої кореспондуються зі ст.62 Закону № 1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Отже, основним документом, який підтверджує наявність у особи трудового стажу, є трудова книжка. При цьому, чинним законодавством встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями про період роботи, що можуть міститися в інших документах, а також необхідність надання уточнюючої довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників для підтвердження спеціального трудового стажу лише у випадку, коли в трудовій книжці відсутні відповідні відомості.
Суд вказує, що на час заповнення належної позивачу трудової книжки була чинною Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, установах, організаціях, затверджена постановою Державного Комітету СРСР з праці та соціальних питань від 20.06.1974 р. №162 (далі - Інструкція №162).
Підпунктом 2.2. пункту 2 Інструкції №162 передбачалося, що заповнення трудової книжки вперше проводиться адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу.
Пунктом 2.3 Інструкції № 162 визначено, що всі записи у трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, також по нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Записи виконуються акуратно, кульковою або з пером ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів.
Згідно з підпунктами 2.10 та 2.11. пункту 2 Інструкції №162 відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорта або свідоцтва про народження. Освіта - середня, середня спеціальна і вища - вказується тільки на підставі документів (атестата, посвідчення, диплома). Запис про незакінчену середню або незакінчену вищу освіті також може бути проведена лише на підставі відповідних документів (студентського квитка, залікової книжки, довідки навчального закладу і т. п.). Професія або спеціальність записується у трудовій книжці на підстав документа про освіту або іншого належним чином оформленого документа. Після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Відповідно до п.1 постанови Ради Міністрів СССР та ВЦСПС від 06.09.1973 р. №656 "Про трудові книжки робітників та службовців", трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робочих та державних службовців, кооперативних і громадських підприємств, установ та організацій, що пропрацювали більше 5 днів, в тому числі на сезонних та тимчасових роботах, а також на позаштатних працівників при умові, що вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Пунктом 13 вказаної постанови "Про трудові книжки робітників та службовців" при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та подяки, занесені до трудової книжки за час роботи на даному підприємстві, в установі, підприємстві засвідчуються підписом керівника або спеціально уповноваженої особи та печаткою.
При цьому, відповідно до п.18 вказаної постанови відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несуть спеціально уповноважені особи, що призначені наказом керівника підприємства, установи, організації.
Судом встановлено, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 містить наступні записи про трудову діяльність позивача у спірні періоди: з 01.08.1984 р. до 11.03.1986 р. на посаді інструктора в Профкомі "ВО "РЕОМ"; з 01.04.1986 р. до 03.04.1995 р. на посаді інструктора двірника в ЖЕУ-15 ЖЕО Жовтневого району; з 04.04.1995 р. до 07.12.1998 р. на посаді оператора АЗС в СП "АТАВ ЛТД". Відповідна трудова діяльність також підтверджується архівною довідкою Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради від 27.08.2025 р. № 1463-11.1.-34, за якою ОСОБА_7 (так в документах) працювала в Ремонтно-експлуатаційному підприємстві № 5 Жовтневого району м.Одеси, зокрема, з 01.04.1986 р. ОСОБА_2 прийнята двірником ЖЕУ-15 ЖЕО Жовтневого району; за наказом № 450 від 03.08.1988 р. ОСОБА_2 змінено прізвище на ОСОБА_1 . 
Однак, вказані періоди трудової діяльності позивача не зараховано відповідачем до страхового стажу, оскільки на титульній сторінці трудової книжки внесено зміну прізвища ОСОБА_3 , які не завірені належним чином. 
Суд не поділяє думку відповідача та наголошує, що законодавством чітко визначено порядок організації ведення, обліку, зберігання і видачу трудових книжок працівників, а також встановлено відповідальність за порушення такого порядку. Всі записи, які мають відношення до трудової діяльності працівника та вносяться до трудової книжки, можуть бути внесені вичерпним колом осіб, насамперед керівником підприємства, установи, організації в порядку, строк та спосіб, передбачений відповідним законодавством. За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
З огляду на зазначене, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, щодо якої такі порушення було вчинено, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Суд зауважує, що трудовим законодавством України не передбачено обов`язку працівника здійснювати контроль за веденням обліку та заповнення роботодавцем, іншими органами трудової книжки, а тому працівник не може нести і негативних наслідків порушення порядку заповнення його трудової книжки.
Водночас, на особу не може перекладатись обов`язок доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Посилання на неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії по інвалідності.
Висновки аналогічного характеру викладені в постанові Верховного Суду від 29.03.2019 р. у справі № 548/2056/16-а, від 21.02.2018 р. у справі №687/975/17.
Суд наголошує, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. ГУ ПФУ в Житомирській області не врахувало, що не усі недоліки у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідній роботі.
З огляду на зазначене, слід дійти висновку, що трудова книжка позивача містить записи про трудову діяльність позивача в періоди роботи з 01.08.1984 р. до 11.03.1986 р.; з 01.04.1986 до 03.04.1995 р. та з 04.04.1995 р. до 07.12.1998 р., які акуратно виконані, завірені печатками, а також відображають підстави для їхнього внесення. При цьому, суд зазначає, що не зарахування періоду роботи з 01.08.1984 р. до 11.03.1986 р.; з 01.04.1986 до 03.04.1995 р. та з 04.04.1995 р. до 07.12.1998 р. з огляду на не належне засвідчення зміни прізвища, свідчить про надмірний формалізм відповідача, який жодним чином не співмірний із соціальними правами особи.
Суд звертає увагу на те, що відповідач не ставить під сумнів відомості, які занесені до трудової книжки щодо трудової діяльності позивача. При цьому, ані суд, а ні відповідач не встановили недостовірності або інших ознак юридичної дефектності трудової книжки позивача загалом та вищевказаних записів окремо, а тому на переконання суду її належить розглядати як належний та допустимий доказ у справі, і зазначені обставини не можуть поза розумним сумнівом, позбавити позивача його конституційного права на соціальний захист.
В силу положень ч.1 ст.101 Закону України "Про пенсійне забезпечення", ч.3 ст.44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" саме органи, що призначають пенсії, мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію.
Проте, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про вчинення відповідачем дій, спрямованих на проведення перевірки відомостей у трудовій книжці за спірні періоди. За таких обставин, відмовляючи позивачу у зарахуванні означених спірних періодів трудової діяльності до страхового стажу, відповідач діяв протиправно. 
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача зарахувати спірні періоди трудової діяльності до страхового стажу та призначити й виплачувати позивачу пенсію за віком, починаючи з 22.03.2025 р. суд зазначає наступне. 
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до Рекомендації № R (80) 2 комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятою Комітетом Міністрів Ради Європи 11 травня 1980 року на 316-й нараді заступників міністрів, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Згідно з п.1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 р. № 1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.
Тобто дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.
Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.
Відповідно до п.4 ч.2 ст.245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Частиною 4 ст.245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п.4 ч.2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Таким чином, оскільки спірне рішення по суті питання за принципом екстериторіальності розгляду заяв приймалось ГУ ПФУ в Житомирській області, як органом, до виключних повноважень якого належить призначення пенсії заявника, суд приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача у цій справі є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхованого стажу позивача періоди роботи з 01.08.1984 р. до 11.03.1986 р.; з 01.04.1986 до 03.04.1995 р. та з 04.04.1995 р. до 07.12.1998 р. та повторно розглянути заяву позивача від 17.06.2025 р. про призначення пенсії за віком й прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.
Аналогічна правова позиція щодо належного відповідача у подібних спірних правовідносинах викладена в постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 14.11.2024 р. у справі № 420/19586/24. 
Приписами ч.1 ст.77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст.77 КАС України).
Положеннями ч.1 ст.90 КАС України визначено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача. 
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки за результатами розгляду адміністративної справи суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог лише у зв`язку з неправильним формулюванням способу поновлення порушених прав, що не впливає на розмір судового збору, то з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211,20 грн.
Керуючись ст.ст.9, 14, 73-78, 90, 139, 143, 242-246, 250, 255, 263 КАС України, суд -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (10003, м.Житомир, вул.Ольжича, буд.7, код ЄДРПОУ 13559341), третя особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (65012, м.Одеса, вул.Канатна, буд.83, код ЄДРПОУ 20987385) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (10003, м.Житомир, вул.Ольжича, буд.7, код ЄДРПОУ 13559341) від 25.06.2025 р. № 155250035234 про відмову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) у призначені пенсії за віком.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (10003, м.Житомир, вул.Ольжича, буд.7, код ЄДРПОУ 13559341) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) періоди роботи з 01.08.1984 р. до 11.03.1986 р.; з 01.04.1986 до 03.04.1995 р. та з 04.04.1995 р. до 07.12.1998 р. та повторно розглянути заяву від 17.06.2025 р. про призначення пенсії за віком й прийняти обґрунтоване рішення з урахуванням висновків суду.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області (10003, м.Житомир, вул.Ольжича, буд.7, код ЄДРПОУ 13559341) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до П`ятого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя О.І. Бездрабко