Справа № 515/1730/25
Провадження № 2/515/185/26

Татарбунарський районний суд Одеської області 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2026 року м. Татарбунари
Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:
головуючого - судді - Дем`янової О.А.,
за участю секретаря судового засідання - Унгурян Т.В.,
позивача ОСОБА_1 , 
представника позивача адвоката Давиденка К.В.,
представника заінтересованої особи - виконавчого комітету Татарбунарської міської ради, як органу опіки та піклування - Шалар Л. Д.,
психолога ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Татарбунари Одеської області у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав та встановлення факту одноособового виховання дитини,
ВСТАНОВИВ:
03 листопада 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Давиденка К.В. звернувся до Татарбунарського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також встановити факт того, що він самостійно виховує та утримує малолітню дитину.
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18 березня 2014 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Приблизно півтора роки тому відповідачка поїхала з будинку де вони проживали в невідомому напрямку та залишила його та їхню спільну доньку самих. Рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області по справі №515/601/25 від 06 серпня 2025 року шлюб між подружжям було розірвано. Судовим наказом Татарбунарського районного суду Одеської області від 30 квітня 2025 року по справі №515/600/25 з відповідачки по справі стягнуті аліменти на його користь на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 всіх видів доходу (заробітку), які відповідачка не сплачує. Після від`їзду позивач намагався зберегти сім`ю, але дружина не реагувала, повідомила, що буде будувати нове життя в якому їм з донькою місця вже немає та додала, що донька вже достатньо доросла і на її думку позивач впорається з її вихованням самотужки.
В квітні 2025 року позивач зібрав документи для порушення питання про позбавлення батьківських прав матері дитини, чекав зміни пріоритетів відповідачки щодо збереження сім`ї, однак вона півтора роки взагалі не спілкувалась з дитиною, не цікавилась її успіхами та навчанням, здоров`ям, душевним станом після того як її покинула, не надала жодної матеріальної допомоги та не привітала її з Днем народження. У зв`язку з тим, що позивач піклується про долю доньки, не хоче, щоб у майбутньому мати дитини мала можливість пред`явити до неї будь-які претензії майнового характеру, в інтересах доньки звертається до суду з даним позовом. Крім того він хоче приймати будь-які рішення, які впливають на долю доньки, у тому числі зміна місця проживання, без згоди матері. Відповідно до характеристики з навчального закладу відповідачка по справі протягом року не бере участі у вихованні дитини та шкільному житті. Відповідно до характеристики ВП №2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області позивач позитивно характеризується та проживає з донькою один, відвідує з нею всі щеплення те медичні заходи, при цьому відповідачка їх не відвідувала взагалі. 
Посилаючись на вищевказані обставини, а також зазначаючи, що позбавлення відповідачки батьківських прав та встановлення факту одноособового виховання ним доньки необхідне для отримання соціальної допомоги як батьку, що самостійно виховує дитину, реєстрації її місця проживання, вирішення інших питань щодо проживання та перебування дитини, отримання відстрочки від мобілізації, просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_1 та встановити факт того, що він самостійно її виховує та утримує.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 листопада 2025 року справу передано судді Дем`яновій О.А.
18 листопада 2025 року Татарбунарський районний суд Одеської області виніс ухвалу, якою провадження у справі відкрито, призначено її до розгляду у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
12 лютого 2026 року Татарбунарський районний суд Одеської області виніс ухвалу, якою закрито підготовче провадження у справі та призначено її судовий розгляд.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та 
пояснив, що Відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, з дитиною не спілкується, не цікавиться її життям. Позивач у судове засідання, призначене на 11.03.2026 року (у судові дебати) не з`явився, причини неявки не повідомив.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав доводи позивача. У судове засідання, призначене на 11.03.2026 року (у судові дебати), представник позивача адвокат Давиденко К.В. не з`явився, подав клопотання про розгляд справи без його участі та участі позивача у зв`язку з сімейними обставинами, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а також долучити до матеріалів справи копію Свідоцтва про смерть батьків відповідачки, копію свідоцтва про шлюб відповідачів (оригінал в архіві Татарбунарського районного суду Одеської області), копію свідоцтва про народження позивача та консультаційний висновок спеціаліста від 11 березня 2026 року, який підтверджує, що батько позивача хворіє на лікарсько-стійкий туберкульоз обох легень.
Суд не приймає докази подані представником Позивача поза межами визначеного строку, оскільки дослідження доказів завершено і сторонам був наданий час для підготовки до судових дебатів. Крім того, представником позивача не наведено підстав, чому ці докази не були і не могли бути подані під час підготовчого судового засідання або до першого судового засідання у справі.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, вказавши, що у зв`язку з тим, що ОСОБА_3 перебуває за кордоном вони позбавлені можливості надати обґрунтований висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 . У судове засідання, призначене на 11.03.2026 року (у судові дебати) представник третьої особи не з`явився, причини неявки не повідомив.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася.
Судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялись: ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які повернулися з відміткою пошти «Адресат відсутній» (а.с.39,45).
Згідно з відповіддю ВОМІРМП УПРЕ ГУ ДМС в Одеській області № 5188/27341 від 05.11.2025 року, яка на запит суду, поданий у порядку ст.187 ЦПК України надійшла 19.11.2025 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.33).
Згідно з ч.7 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, та належним чином повідомлена по час і місце розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки (рішення у справі «Пономарьов проти України»).
Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «Відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки (постанова Верховного Суду від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18).
Крім того, відповідачка повідомлялася про розгляд справи на 22.01.2026, 12.02.2026 року через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (ч. 11 ст.128 ЦПК України).
Отже, судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідачки про розгляд справи. Відповідачка не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - ІНФОРМАЦІЯ_4 належним чином повідомлений про розгляд справи, у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.
Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Дослідивши докази в справі у їх сукупності, заслухавши у судовому засіданні доводи учасників справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 23 липня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області (а.с.11).
Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 18 березня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області, між батьками дитини 18 березня 2014 року зареєстровано шлюб установою, яка видала це свідоцтво та вчинено відповідний актовий запис №13 (а.с.10).
Заочним рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області від 06 серпня 2025 року у справі №515/601/25 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрований 18 березня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Татарбунарського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис № 13 - розірвано (а.с.14-15).
30 квітня 2025 року Татарбунарський районний суд Одеської області видав Судовий наказ про стягнення з ОСОБА_3 на користь батька ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення дитиною повноліття (а.с.16).
Згідно з Витягом з Реєстру територіальної громади №2025/004918407 від 15.04.2025 року батько дитини-позивач по справі зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.9).
Відповідно до Довідки № 291, виданої 17 квітня 2025 року Відділом соціального захисту населення та охорони здоров`я Татарбунарської міської ради, ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.18).
Із Витягу з Реєстру територіальної громади № 2024/010511828 від 02.09.2024 року слідує, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).
Згідно з Витягом з інформаційно-аналітичної системи "Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості" №ФОВА-003701486 ОСОБА_1 на території України станом на 24.04.2025 є особою, стосовно якої Відомості про притягнення до кримінальної відповідальності ВІДСУТНІ; Відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості ВІДСУТНІ; Відомості про розшук ВІДСУТНІ (а.с.17).
Згідно з Довідками комунального некомерційного підприємства "ТАТАРБУНАРСЬКА БАГАТОПРОФІЛЬНА ЛІКАРНЯ" ТАТАРБУНАРСЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ №№128 147 від 30.04.2025 року ОСОБА_1 на диспансерному обліку в кабінеті лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває (а.с.19).
Із характеристик, виданих 23.10.2025 року та 28.04.2025 року старшим дільничим офіцером поліції СП ВП №2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області Шевченком І.В., ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 , разом зі своєю малолітньою дитиною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , за період проживання на території Татарбунарської ОТГ, зарекомендував себе як не конфліктного громадянина, з сусідами підтримує дружні стосунки, алкогольними напоями не зловживає, з органами національної поліції співпрацює, скарг від сусідів не надходило. року. Не притягувався до адміністративної відповідальності протягом року (а.с.22,23).
Судом також встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_1 , 2014 року народження, навчається у 5-А класі Татарбунарського ліцею імені В.З. Тура Татарбунарської міської ради, характеризується позитивно, до навчання ставиться відповідально, має бажання вчитися, школу відвідує регулярно, пропускає уроки лише по поважній причині. ОСОБА_1 проживає з татом, який приділяє належну увагу навчанню та вихованню доньки, бере участь у її шкільному та особистому житті, спілкується з вчителями, класним керівником учениці, вчасно реагує на всі прохання та зауваження щодо навчання та поведінки учениці. Стосунки між татом і донькою приязні. Протягом останнього року мати дівчинки не бере участь у її вихованні та шкільному житті (а.с.24).
Із довідок сімейного лікаря Дішлі А.С. ід 16.04.2025 та 08.10.2025 року вбачається, що дитина ОСОБА_1 приходить на прийом до лікаря тільки зі своїм батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який дотримується усіх рекомендацій лікаря стосовно лікування та профілактики. Мати дитини, за період спостереження, ніколи не було на прийомі (а.с.25,26).
Згідно з інформацією відділення поліції № 2 Білгород-Дністровського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області від 11.12.2025 року № 293853-2025 заяви/повідомлення про вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 домашнього насильства не надходили, відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.126 КК не вносилося, органом досудового розслідування ВП № 2 Білгород-Дністровського РВП ГУНП в Одеській області до суду обвинувальні акти за фактом вчинення вказаними особами кримінальних правопорушень, вчинених у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та реакцію не направлялися (а.с.69).
Згідно з довідкою КУ «Центр ветеранської політики та надання соціальних послуг Татарбунарської міської ради» № 314 від 15. 12. 2025 року станом на 15.12.2025 року сім`я, де мати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та дитина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , не була визнана сім`єю, що перебуває у складних життєвих обставинах та не взята на облік, соціальне супроводження не здійснювалося та соціальні послуги не надавалися (а.с.72).
Судом під час розгляду справи також досліджено, матеріали, надані органом опіки і піклування - виконавчого комітету Татарбунарської міської ради.
Із Акту обстеження умов проживання, складеного 04 грудня 2025 року представниками Служби у справах дітей Татарбунарської міської ради вбачається, що за адресою фактичного проживання батька з дитиною по АДРЕСА_1 , що порушень прав дитини не виявлено, батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Будинок належить колишній дружині, ОСОБА_3 (витяг з Державного реєстру речових прав від 10.11.2023 року № 353929186). Умови проживання добрі. В будинку наявне електропостачання, водопостачання, опалення пічне. Тепло, затишно, в кімнатах відсутні сторонні запахи. Є окрема кімната, облаштована для дитини зі спальним місцем, столом для занять та шафою для одягу, сучасними ґаджетами, шкільним приладдям. Зі слів батька, стосунки дружні, теплі у батька з донькою. Повідомив що матір доньки покинула родину орієнтовно рік тому, іноді за свого бажання телефонує. Батько належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Випадок потребує детального вивчення і з`ясування думки матері. За місцем проживання на момент обстеження матір ОСОБА_3 була відсутня (а.с.66).
Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зав`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
За загальним правилом (частина 1 статті 12 ЦПК України), суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких, відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Вивчивши доводи позовної заяви, а також дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону № 2402-III).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема, від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22 (провадження № 61-16965св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 1915/2789/12 (провадження № 61-14726св23), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19).
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22 (провадження № 61-16164св23), від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22 (провадження № 61-14340св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), та інші).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09; рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).
У рішенні від 30 червня 2020 року у справі «Іlya Lyapin vs russia» (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21 (провадження № 61-13425св23), від 19 лютого 2024 рокуу справі № 159/2012/23 (провадження № 61-15840св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18(провадження № 61-1682св22).
Верховний Суд неодноразово наголошував, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 947/7448/22 (провадження № 61-18610св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 320/4384/18 (провадження № 61-1682св22), від 06 жовтня 2021 року у справі № 320/5094/19 (провадження № 61-7357св21)).
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини (постанови Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 (провадження № 61-9216св24), від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22 (провадження 61-951св24)).
У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню й оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження № 61-13690св20; від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, провадження № 61-1544св21; від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, провадження № 61-10115св23; від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження № 61-5203св23).
Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 04 грудня 2024 року у справі № 133/747/23, провадження № 61-9650св24).
Згідно Висновку Про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно дитини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та встановлення факту одноосібного виховання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , затвердженого Рішенням виконавчого комітету Татарбунарської міської ради 24.12.2025 року №329 слідує, що у зв`язку з недостатністю інформації про те, що матір не цікавиться та не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, про стан її здоров`я ,не забезпечує медичного догляду, не здійснює підготовку до дорослого життя та не проявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, беручи до уваги нетривалий період відсутності матері дитини ОСОБА_3 , неможливість в повному обсязі вивчити питання, враховуючи пропозиції комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Татарбунарської міської ради, виконавчий комітет Татарбунарської міської ради, як орган опіки і піклування, схиляється до думки, що недостатньо підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Тобто у вказаному висновку органу опіки та піклування зазначено про неможливість належно обґрунтувати та навести достатні докази, які б підтверджували ухилення відповідачки від здійснення батьківських обов`язків (причини ухилення), він не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, складено за відсутності Відповідачки та без з`ясування її думки та пояснень. 
Висновок органу опіки не містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21)). Висновок не містить доказів того, що відповідачка ухиляється від здійснення батьківських обов`язків, а тому сам по собі не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.
Суду не надано доказів, того, що уповноваженими органами проводились профілактичні бесіди з матір`ю дитини щодо змінення свого ставлення до дитини.
Разом з цим, суд зауважує, що наявність заборгованості щодо сплати аліментів сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання їй належного утримання (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року у справі № 420/1075/17 (провадження № 61-17053св19)).
Інших підстав, що визначені положеннями статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, суду не наведено.
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Суд приймає до уваги думку дитини, яка була заслухана у судовому засіданні у присутності психолога та пояснила, що проживає з батьком, з мамою давно не спілкувалась, проте дуже за нею сумує і хоче, щоб мама повернулась і була поруч. 
Право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 09 травня 2006 року у справі «C. Проти Фінляндії» (C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136).
Особисті конфліктні відносини між батьками чи у родині, відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, провадження № 61-3462св20.
Враховуючи психоемоційний стан дитини, а також те, що висновок Органу опіки та піклування не містить висновку щодо інтересів дитини, складений за відсутності матері лише на підставі письмових доказів, наданих батьком дитини, та без з`ясування думки матері, суд не вбачає наявності виняткових, крайніх обставин, які б дозволяли дійти висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав.
У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24) Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».
Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22, провадження № 61-13923св23).
Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.
Крім того, правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22 (провадження № 61-7122св22), від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23 (провадження № 61-16570св23), від 12 червня 2024 року у справі № 727/6133/22 (провадження № 61-17151св23). Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.
Із урахуванням наведеного, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність та взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позивач не надала будь-яких доказів щодо необхідності розірвання сімейних зв`язків доньки з батьком, а суд не встановив винної поведінки відповідача, тому й не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог.
Разом з цим, суд вважає за необхідне попередити ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків стосовно дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Суд роз`яснює, що позивач має право повторно звернутись з цим позовом у строки встановлені чинним законодавством.
Що стосується позовної вимоги про встановлення факту одноособового виховання дитини, суд приходить до наступного.
З матеріалів справи вбачається, що Позивач проживає з дочкою, ОСОБА_1 . Мати перебуває за кордоном, з дитиною не спілкується.
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до частин 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Сімейним кодексом України встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України).
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.
Оскільки, сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 201/5972/22 від 1.09.2024 р.
Крім того, системний аналіз положень СК України, Закону України «Про охорону дитинства» та Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» свідчить, що передбачене абзацом 12 підпунктом «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, під час дії воєнного стану, у зв`язку з самостійним виховуванням дитини (дітей) віком до 18 років - стосується військовозобов`язаних, які є одинокими батьками (одинока матір/одинокий батько), оскільки застосування такого заходу покликане з метою недопущення залишення без батьківського нагляду (опіки та піклування) неповнолітніх дітей. А тому, до категорії чоловіків, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років відносяться чоловіки, які є батьками дитини (дітей) відповідного віку і виховують дитину, яка позбавлена можливості материнського виховання. Це стосується випадків, коли мати дитини померла, безвісно відсутня, позбавлена батьківських прав щодо дитини або не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин тощо.
Суд вважає, що позивач намагається застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дитини, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби).
В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що ОСОБА_3 позбавлена батьківських прав відносно дочки, а також відсутні інші докази, що Відповідачка не здатна їх виконувати в силу об`єктивних обставин.
Суд критично оцінює доводи представника позивача, що позивач самостійно утримує дитину, оскільки, судовим наказом Татарбунарського районного суду Одеської області від 30.04.2025 року стягнуто з Відповідачки на користь Позивача аліменти на утримання дочки в розмірі всіх видів доходу (заробітку), проте відповідачка аліменти на платить, таким чином, на Позивача покладено зобов`язання щодо матеріального утримання доньки самостійно.
Долучений до матеріалів справи розрахунок заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_3 у виконавчому провадженні станом на 27.01.2026 року не є належним доказом на підтвердження факту матеріального утримання дитини лише позивачем, а лише свідчить про виникнення певної заборгованості по аліментах у відповідачки за відносно нетривалий період з квітня 2025 року по січень 2026 року та не свідчить про її умисне ухилення від сплати аліментів. 
Крім того, як було встановлено в судовому засіданні Позивач разом з дитиною проживають у житловому будинку, який належить Відповідачці.
Суд вважає необгунтованими доводи позивача викладені в позовній заяві про те, що встановлення факту самостійного виховання дитини, породжує для заявника юридичні наслідки, а саме можливість оформити соціальні виплати, які передбачені законом, у разі вихованні дитини одним із батьків. Позивачем не наведено, які саме виплати він має можливість оформити та не залучено до участі у справі заінтересовану особу, яка буде нараховувати та здійснювати такі виплати.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.
Виходячи із положень статей 133, 141 ЦПК України суд має вирішити питання про відшкодування стороні, на користь якої відбулося рішення, судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша статті 141 ЦПК України).
Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позивачем позовних вимог, то розподіл судових витрат не здійснюється..
Керуючись ст.ст. 150, 155, 164-166, 180, 182, 191 СК України, ст.ст. 76-82, 133, 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування виконавчого комітету Татарбунарської міської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав та встановлення факту одноособового виховання дитини відмовити.
Попередити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , і покласти на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини контроль за виконанням ним батьківських обов`язків стосовно дитини.
Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Відомості про учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , (РНОКПП - НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ).
Відповідачка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_9 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору №1: Виконавчий комітет Татарбунарської міської ради, що виступає як орган опіки та піклування (Код ЄДРПОУ: 04527371, адреса місцезнаходження: Одеська область, Білгород-Дністровський район, м.Татарбунари, вул. Лесі Українки, 18).
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору №2: ІНФОРМАЦІЯ_10 (код ЄДРПОУ НОМЕР_4 адреса місцезнаходження: АДРЕСА_3 ).

Суддя О.А.Дем`янова