П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 757/17785/25
Провадження: № 22-ц/824/6205/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Верланова С. М., Нежури В. А., 
секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Потапова Івана Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 
на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді Литвинової І. В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання дій незаконними та скасування розпорядження, встановлення графіку спілкування батька з дитиною, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про визначення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною та зобов`язання не чинити перешкоди,,

в с т а н о в и в:

В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, в якому просила суд:
визнати незаконною діяльність Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, що виразилися в проведенні розгляду звернення ОСОБА_2 від 15.11.2024 року щодо визначення йому способів участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою дитиною -  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
визнати незаконним та скасувати Розпорядження Печерської районної в місті Києві державної адміністрації «Про визначення участі батька у вихованні дитини» від 07.02.2025 року № 39.
визначити способи участі у вихованні та спілкуванні батька ОСОБА_2 з малолітньою дитиною - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши наступний графік: кожну другу і четверту неділю місяця з 10:00 до 13:00 у присутності матері на території м. Києва: парків, дитячих майданчиках, кафе, з правом відвідування культурних та розважальних заходів, але без можливості відвідування місця фактичного проживання батька і з обов`язковим врахування стану здоров`я дитини. В інші дні за згодою матері і з урахуванням стану здоров`я дитини, її потреб і бажань. Відвідування днів народження дитини з 10:00 до 12:00 у перший вихідний день.
Крім того, в травні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив суд:
визначити спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з донькою, ІНФОРМАЦІЯ_1 , без присутності матері, за наступним графіком: другі та четверті вихідні місяця з 11:00 год. суботи до 19:00 год. неділі; у дні офіційних державних свят, які відповідно до постанов Кабінету Міністрів України будуть визнані вихідними днями в державі з 11:00 год до 19:00 год. у непарні роки без присутності матері. у дні народження дитини з 11:00 год до 19:00 год у щороку у перший вихідний день без присутності матері; відпочинок дитини з батьком у літній час: перша половина червня - 15 днів, друга половина липня - 15 днів, перша половина серпня - 15 днів з 11:00 год першого дня вказаного періоду до 19:00 год останнього дня вказаного періоду; другу половину осінніх, зимових та весняних шкільних канікул з 11:00 год першого дня вказаного періоду до 19:00 год останнього дня вказаного періоду; право телефонного та онлайн-зв`язку з дитиною щоденно з 19:00 до 20:00 год. 
Зобов`язати    ОСОБА_1 не чинити перешкод у реалізації права ОСОБА_2  на особисте спілкування з дитиною     ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно з установленим судом графіком.
Крім того, в ході судового розгляду ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що ОСОБА_1 перешкоджає спілкуванню дитини з батьком, не дозволяє ОСОБА_2 проводити час з донькою у той спосіб, у який він, як батько дитини вважає за необхідне з метою забезпечення нормального розвитку його доньки. Налагодити відносини з матір`ю дитини для досягнення належного спільного виховання доньки та знаходження спільних мирних шляхів вирішення питання щодо можливості періодичного рівномірного спілкування батьків є неможливим з огляду на те, що ОСОБА_1 навмисно налаштовує малолітню доньку проти батька, взагалі не дозволяє дитині зустрічатись та спілкуватись з батьком як особисто, так і по телефону. Отже, зловживання ОСОБА_1 своїми правами та чиненням навмисних перепон ОСОБА_2 у спілкуванні з донькою, призвело до того, що малолітня дитина взагалі позбавлена можливості спілкування з батьком, ОСОБА_1 створює навмисне уявлення у дитини, що він, ОСОБА_2 , не є її батьком, в результаті чого донька втрачає бажання спілкуватись з батьком, у дитини складається хибне уявлення, що батько про неї забув та не цікавиться її життям. Саме тому, на його переконання, зустрічі батька з малолітньою донькою будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків між ними і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини, адже дані дії ОСОБА_1 порушують право дитини на виховання та спілкування з обома батьками.
ОСОБА_2 неодноразово звертався до ОСОБА_1 за адресою її місця реєстрації: АДРЕСА_1 з листами щодо вирішення правовідносин в частині спільної участі у вихованні доньки ОСОБА_4 , пропонував укласти нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, а також постійно пропонував ОСОБА_1 забезпечити йому, ОСОБА_2 , зустрічі із донькою.
Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову задоволено частково.
Тимчасово визначено час та місцепобачень і спілкування батька ОСОБА_2 з малолітньою донькою ОСОБА_3 , а саме: у першу та третюнеділю місяця, починаючи з 10:00 год. до 16:00 год., без присутності матері  ОСОБА_1 , за місцем проживання батька, у рекреаційних зонах та місцях загального відпочинку і дозвілля, починаючи з моменту постановленняухвали суду про забезпечення позову до набрання законної сили рішенням суду у справі №757/17785/25.
Покладено обов`язок на батька ОСОБА_2 забирати малолітню доньку ОСОБА_3 з її місця проживання на зустрічі та повертати дитину матері ОСОБА_1 за адресою місця її проживання по закінченню таких зустрічей.
Зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити можливість спілкування батька ОСОБА_2 з малолітньою донькою ОСОБА_3 щовівторка та щочетверга з 19.00 год. до 20:00 год. за київським часом, тривалістю не менше 30 хвилин у телефонному режимі за допомогою відеозв`язку через мобільні додатки «Viber», «WhatsApp», «Telegram», починаючи з моменту постановлення ухвали суду про забезпечення позову до набрання законної сили рішенням суду у справі №757/17785/25.
В іншійчастині вимог заяви відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Потапов І. І. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, ухвалу суду просив скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні такої заяви.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для застосування заходів забезпечення позову, оскільки заявником, ОСОБА_2 , не було доведено існування реальної та обґрунтованої загрози утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду. На переконання представника позивача, наведені в заяві твердження про перешкоджання спілкуванню батька з дитиною носять оціночний характер та не підтверджуються належними й допустимими доказами. Вказує, що суд фактично задовольнив зустрічний позов у частині визначення способу участі батька у вихованні дитини ще до розгляду справи по суті, що суперечить самій правовій природі інституту забезпечення позову. Застосовані судом заходи, на його думку, не мають тимчасового характеру, а за своїм змістом і наслідками повністю відтворюють предмет позовних вимог, що є неприпустимим.
Крім того, апеляційна скарга містить посилання на порушення принципу співмірності, оскільки встановлений судом порядок спілкування батька з малолітньою дитиною, зокрема, без присутності матері, не відповідає віку дитини, її психологічному стану та фактичним обставинам сімейного конфлікту. Наголошує, що суд не з`ясував можливі ризики для дитини та не перевірив, чи відповідають такі заходи її найкращим інтересам.
Також зазначено, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про забезпечення позову, не врахував реальний порядок спілкування сторін до виникнення спору та не надав оцінки доводам матері щодо необхідності поступового та обережного відновлення контактів дитини з батьком, з урахуванням її емоційного стану.
Вважає, що суд безпідставно поклав на матір обов`язок забезпечувати регулярне телефонне та відеоспілкування дитини з батьком, не з`ясувавши фактичної можливості виконання такого обов`язку та не врахувавши, що примусове спілкування може негативно впливати на психоемоційний стан малолітньої дитини.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги та зазначив, що апеляційна скарга зводиться до незгоди з правовою оцінкою суду першої інстанції та намагання переоцінити встановлені ним обставини, не спростовуючи при цьому висновків суду належними й допустимими доказами. Наголошує, що між сторонами дійсно існує тривалий конфлікт щодо участі батька у вихованні дитини, а мати дитини систематично перешкоджає його спілкуванню з донькою, що підтверджується матеріалами справи та обставинами, викладеними у заяві про забезпечення позову. Саме ці дії створюють реальну загрозу порушення прав дитини та ускладнення виконання можливого рішення суду по суті спору. ОСОБА_2 зазначив, що застосовані судом заходи забезпечення позову мають тимчасовий, превентивний та співмірний характер, не вирішують спір по суті та спрямовані виключно на збереження емоційного зв`язку дитини з батьком на час розгляду справи. Встановлений судом порядок спілкування є значно обмеженішим, ніж вимоги зустрічного позову, а тому твердження скаржниці про фактичне задоволення позовних вимог є безпідставними. Звертає увагу, що апеляційна скарга не містить доводів про наявність обставин, які б свідчили про загрозу нормальному розвитку дитини у разі її спілкування з батьком. Натомість повне або тривале позбавлення дитини можливості контакту з одним із батьків, на переконання заявника, суперечить як нормам національного законодавства, так і міжнародним стандартам захисту прав дитини.
В судовому засіданні адвокат Потапов І. І. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.
Адвокат Прийма М. О. в інтересах ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги та вважала її необґрунтованою.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Задовольняючи заяву ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує реальний спір, який виник із сімейних правовідносин та безпосередньо стосується реалізації батьківських прав і забезпечення права малолітньої дитини на спілкування з обома батьками. Вказаний спір має триваючий характер і на час розгляду справи по суті остаточно не вирішений.
Суд першої інстанції встановив, що доводи заявника про систематичне перешкоджання з боку матері у спілкуванні батька з дитиною є достатньо обґрунтованими для вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки тривале обмеження контактів дитини з батьком може призвести до поглиблення конфлікту між сторонами та негативно вплинути на психоемоційний стан і розвиток малолітньої дитини.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що метою таких заходів є не вирішення спору по суті, а тимчасове врегулювання правовідносин між сторонами з метою збереження існуючого стану та недопущення порушення прав та інтересів дитини до ухвалення остаточного рішення у справі.
Суд врахував положення статей 149-150 ЦПК України, відповідно до яких забезпечення позову допускається у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити або унеможливити виконання майбутнього рішення суду, а також зважив на те, що у справах, пов`язаних із вихованням дітей, зволікання у вирішенні питання про спілкування з одним із батьків може мати незворотні наслідки.
Оцінюючи співмірність заявлених заходів, суд першої інстанції дійшов висновку, що встановлення тимчасового порядку побачень і спілкування батька з дитиною в обмеженому часовому обсязі та визначення обов`язку матері забезпечити телефонне і відеоспілкування є заходами, які відповідають принципу балансу інтересів сторін, не вирішують спір по суті та є значно вужчими за обсягом, ніж позовні вимоги у зустрічному позові.
Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
У відповідності до положень ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається, як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Види забезпечення позову визначені ст.150 ЦПК України, пункти 2, 3 частини першої якої, в тому числі, передбачають забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії та встановлення обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та визначаються судом залежно від фактичних обставин у кожному конкретному випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини повинен вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.
У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Частиною 3 ст. 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «M.S. проти України» від 11 липня 2017 року наголосив, що при визначенні найкращих інтересів дитини необхідно, з одного боку, зберігати її сімейні зв`язки, а з іншого - забезпечувати розвиток дитини у стабільному та безпечному середовищі. Аналогічні підходи послідовно застосовуються Верховним Судом у справах, пов`язаних із визначенням способу участі батьків у вихованні дитини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що повне або тривале позбавлення дитини можливості спілкування з одним із батьків під час тривалого судового розгляду може мати негативні та подекуди незворотні наслідки для її психоемоційного розвитку.
З урахуванням того, що розгляд справи про визначення способу участі батька у вихованні дитини може тривати значний час, тимчасове забезпечення мінімального, безпечного та ненав`язливого контакту, зокрема, шляхом телефонного та відеоспілкування, є пропорційним заходом, спрямованим на збереження емоційного зв`язку дитини з батьком.
За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції в частині зобов`язання матері не перешкоджати телефонному та відеоспілкуванню батька з дитиною, оскільки такий захід має тимчасовий характер, не є таким, що по своїй суті вирішує спір по суті, не передбачає фізичного втручання у режим життя дитини, відповідає принципу найкращих інтересів дитини та узгоджується з міжнародними стандартами захисту прав дитини. 
При цьому, колегія суддів відмічає, що наведені скаржницею доводи про «безпідставність» покладення на матір обов`язку не перешкоджати телефонному та відеоспілкуванню з батьком є необґрунтованими. Адже, судом встановлено чіткий, обмежений у часі та способі порядок такого спілкування, який має тимчасовий характер, діє виключно до вирішення спору по суті та не передбачає фізичного контакту з дитиною.
Покладений на матір обов`язок не виходить за межі звичайних батьківських обов`язків щодо сприяння реалізації права дитини на спілкування з обома батьками та не є надмірним, оскільки здійснюється у домашніх умовах, з використанням поширених засобів зв`язку та не потребує спеціальних навичок або додаткових витрат.
Доводи про можливий негативний психоемоційний вплив такого спілкування є припущеннями та не підтверджені жодними доказами. Водночас, колегія суддів зауважує, що повне позбавлення дитини контакту з батьком на час тривалого розгляду справи створює значно більші ризики для збереження стабільного емоційного зв`язку.
Колегія суддів окремо звертає увагу на те, що обмеження або повне припинення спілкування дитини з одним із батьків є крайнім заходом, який можливий лише за наявності доведених обставин про шкоду для дитини. Таких обставин матеріалами справи не встановлено.
За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність застосування заходу забезпечення позову в частині визначення тимчасового графіка спілкування батька з дитиною у телефонному режимі з використанням відеозв`язку через мобільні додатки «Viber», «WhatsApp», «Telegram», який відповідає принципу пропорційності та найкращим інтересам дитини.
Водночас, колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині визначення графіку особистих зустрічей батька з дитиною, з огляду на таке.
У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Отже, тотожність позовних вимог заходам забезпечення позову має наслідком відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову та відповідно скасування оскаржених судових рішень.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 727/3757/21 (провадження № 61-10529св21), від 22 вересня 2021 року у справі № 752/24015/20 (провадження № 61-6265св21).
Як убачається зі змісту первісного та зустрічного позовів у даній справі, предметом судового розгляду є визначення способу участі батька у вихованні дитини, зокрема, встановлення конкретного порядку та графіку особистих зустрічей. Саме ці обставини становлять суть спору між сторонами та підлягають з`ясуванню судом під час розгляду справи по суті з дослідженням усіх доказів, заслуховуванням позицій сторін, висновків органу опіки та піклування, а за потреби, спеціалістів.
За таких умов, колегія суддів відмічає, що визначення судом першої інстанції в ухвалі про забезпечення позову конкретного графіку особистих зустрічей, навіть у зміненому, обмеженому або тимчасовому вигляді, фактично означає вирішення заявлених позовних вимог по суті. Такі дії виходять за межі завдань інституту забезпечення позову, який має виключно допоміжний та превентивний характер і не може використовуватися як спосіб наперед визначити порядок реалізації спірного права.
Колегія суддів звертає увагу, що зменшення обсягу або періодичності зустрічей порівняно з тими, що заявлені в позовних вимогах, не змінює правової природи відповідного заходу. Оскільки предметом спору є саме встановлення графіку особистих зустрічей, будь-яке його визначення в межах забезпечення позову, незалежно від інтенсивності чи тривалості, є передчасним та таким, що порушує баланс процесуальних прав сторін.
Більше того, часткове визначення порядку особистих зустрічей у межах забезпечення позову призводить до фактичного формування судового рішення без всебічного та повного з`ясування обставин справи, без оцінки доказів у їх сукупності та без надання належної оцінки запереченням іншої сторони, що суперечить засадам цивільного судочинства.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин, в частині тимчасового визначення часу, місця та порядку особистих побачень і спілкування батька з малолітньою дитиною, а саме встановлення графіку зустрічей у першу та третю неділю місяця з 10:00 год. до 16:00 год. без присутності матері та з визначенням місць їх проведення, ухвала суду першої інстанції за своїм змістом є тотожною заявленим позовним вимогам, що є неприпустимим відповідно до частини десятої статті 150 ЦПК України, а відтак підлягає скасуванню.
У зв`язку із скасуванням ухвали суду першої інстанції в частині визначення графіку особистих зустрічей, втрачає чинність і похідне положення ухвали, яким на батька покладено обов`язок забирати дитину з місця її проживання та повертати її матері після завершення зустрічей.
При цьому колегія суддів наголошує, що дана справа стосується прав та законних інтересів малолітньої дитини, а відтак підлягає оцінці з урахуванням міжнародних стандартів захисту прав дитини, які є складовою національної правової системи.
Відповідно до статей 3 та 18 Конвенції ООН про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращим інтересам дитини, а батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Держава ж, у тому числі через судові органи, зобов`язана забезпечити такі умови, за яких реалізація прав дитини відбуватиметься у стабільному, безпечному та передбачуваному середовищі.
З огляду на це, колегія суддів звертає увагу сторін, що у справах цієї категорії на обох батьків покладається обов`язок діяти добросовісно, виважено та відповідально, утримуватися від дій, спрямованих на загострення конфлікту, та не використовувати процесуальні механізми як засіб тиску або протистояння, наслідки якого неминуче відображаються на психоемоційному стані дитини.
Суд також наголошує, що будь-яке зволікання у розгляді сімейних спорів, пов`язаних із визначенням способу участі у вихованні дитини, створює для неї стан невизначеності та нестабільності, що може негативно впливати на її емоційний стан, відчуття безпеки та гармонійний розвиток. У зв`язку з цим сторони мають бути зацікавленими у якнайшвидшому, ефективному та конструктивному вирішенні спору по суті, з урахуванням пріоритету прав та інтересів дитини.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Потапова Івана Ігоровича в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року в частині визначення часу та місця побачень і спілкування батька, ОСОБА_2 , з малолітньою донькою,  ОСОБА_3 , скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні заяви в цій частині.
В решті ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 17 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України. 

Повне судове рішення складено03 квітня 2026 року. 

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура