ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/3332/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Ярош А.І.,
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі 
апеляційні скарги Одеської міської ради та Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради 
на рішення Господарського суду Одеської області від 05.11.2025 року, суддя в І інстанції Шаратов Ю.А., повний текст якого складено 21.11.2025, в м. Одесі
у справі: №916/3332/25
за позовом: Одеської міської ради
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “ФОКУС+”
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради 
про стягнення штрафу за Договором оренди земельної ділянки у розмірі 530 885,91 грн

ВСТАНОВИВ

У серпні 2025 року Одеська міська рада звернулась до Господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФОКУС+» про стягнення штрафу за Договором оренди земельної ділянки від 20.08.2024 в розмірі 530 885,91 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням Відповідачем умов Договору оренди земельної ділянки від 20.08.2024 щодо своєчасної сплати орендної плати.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 05.11.2025 у справі №916/3332/25 позовну заяву задоволено частково. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю “ФОКУС+” на користь Одеської міської ради штраф за договором оренди землі від 20.08.2024 у розмірі 53 088,59 грн; стягнуто витрати зі сплати судового збору за подання позову у розмірі 6 370,63 грн та за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 1 514,00 грн. Відмовлено в задоволенні позову Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю “ФОКУС+” в частині стягнення штрафу в розмірі 477 797,32 грн.
Місцевий господарський суд виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, водночас дійшов висновку про можливість зменшення розміру штрафу на 90 %.
До Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Одеської міської ради, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 05.11.2025 у справі № 916/3332/25 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу у розмірі 477 797,32 грн. Ухвалити у вказаній частині нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “ФОКУС+” на користь Одеської міської ради штраф за договором оренди землі від 20.08.2024 у розмірі 477 797,32 грн. В іншій частині рішення Господарського суду Одеської області від 05.11.2025 у справі №916/3332/25 залишити без змін.
Також до апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради, в якій скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 05.11.2025 у справі №916/3332/25 та ухвалити нове позов задовольнити повністю.
Апеляційні скарги мотивовані наступним: укладаючи договір, сторони погодили усі його умови; положення п. 4.7. договору оренди повністю відповідають Типовому договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2024 № 220; відповідачем не доведено відсутності його вини у порушенні зобов`язання, а також не доведено, що порушення сталося внаслідок непереборної сили; договором не передбачено обставин, які б звільняли відповідача від сплати штрафу; судом враховано виключно доводи відповідача та залишено поза увагою доводи Ради, чим порушено принципи рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом та змагальності сторін; судом не зазначено, в чому саме є винятковість даного випадку; зменшення розміру неустойки (штрафу) аж на 90 % фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити в її задоволенні з огляду на необґрунтованість та безпідставність.
Ухвалами Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 та від 02.02.2026 у справі №916/3332/25 відкрито апеляційне провадження за вказаними апеляційними скаргами на рішення Господарського суду Одеської області від 05.11.2025 у справі №916/3332/25; з урахуванням ухвали про виправлення описки призначено справу №916/3332/25 до розгляду на 24.03.2026 о 12:00.
Відповідно до ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 42 ГПК України, оскільки неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути вказану апеляційну скаргу за наявними матеріалами справи, яких достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті.
Дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20.08.2024 між Одеською міською радою (далі - ОМР, Орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ФОКУС+» (далі – ТОВ «ФОКУС+», Орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 5110137600:50:004:0027, що розташована за адресою: м. Одеса, вул. Ганса Германа (вулиця Миколи Гефта, провулок Петренка), 1/5, загальною площею 0,7013 га, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості, строком на 20 років (далі – Договір).
Договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чужовською Н.Ю. 20.08.2024 та зареєстрований в реєстрі за № 1659.
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 29.02.2024 НВ-5600343582024 датою державної реєстрації вищевказаної земельної ділянки є 04.04.2016.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 21.08.2024 № 391861999 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5110137600:50:004:0027 зареєстровано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради 20.08.2024 (РНОНМ: 2992066351101). 
Згідно з п. 2.1 розділу 2 Договору в оренду передається земельна ділянка, загальною площею 0,7013 га, у тому числі по угіддях – землі під будівлями та спорудами промислових підприємств – 0,7013 га.
Відповідно до п. 2.2 розділу 2 Договору на земельній ділянці розміщені об`єкти нерухомого майна – нежитлові приміщення (будівлі), що належать ТОВ «ФОКУС+» на підставі договору дарування нерухомого майна від 27.12.2011 р. № 5172, право власності на які зареєстровано 29.12.2011 р. Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» в книзі: 110неж-22, номер запису: 1295, реєстраційний номер: 15758653.
Відповідно до п. 4.3 розділу 4 Договору орендна плата вноситься Орендарем рівними частинами за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця на відповідний рахунок.
Згідно з п. 4.4 розділу 4 Договору орендар не звільняється від орендної плати і сплачує її незалежно від результатів його господарської діяльності.
Відповідно до п.п. 9.1.2 п. 9.1 розділу 9 Договору, орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
При цьому, п. 4.7 розділу 4 Договору визначено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, у 10-денний строк, зокрема, сплачується штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим Договором.
Позивачем нараховано ТОВ «ФОКУС+» орендну плату:
– за серпень 2024 р. (з 20.08.2024) у сумі 17 125,35 грн, кінцевий термін сплати 30.09.2024;
– за вересень 2024 р. у сумі 44 240,49 грн, кінцевий термін сплати 30.10.2024. 
Відповідно до виписок по рахунку № НОМЕР_1 від 08.10.2024 – кошти у сумі 44 240,49 грн. надійшли 07.10.2024; від 31.10.2024 – кошти у сумі 44 240,49 грн. надійшли 30.10.2024; від 12.11.2024 – кошти у сумі 17 125,35 грн. надійшли 11.11.2024; від 23.11.2024 р. – кошти у сумі 44 240,49 грн. надійшли 22.11.2024.
Листом від 07.08.2025 № 01-18/372 Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради повідомив наступне:
– платіж від 07.10.2024 р. у розмірі 44 240,49 грн зараховано в рахунок сплати за серпень 2024 р. (у сумі 17 125,35 грн) та за вересень 2024 р. (у сумі 27 115,14 грн);
– платіж від 30.10.2024 р. у сумі 44 240,49 грн враховано в рахунок сплати за вересень 2024 р. (у сумі 17 125,35 грн) та за жовтень 2024 р. (у сумі 27 115,14 грн);
– платіж від 11.11.2024 р. у сумі 17 125,35 грн враховано в рахунок сплати за жовтень 2024 р.
Таким чином, ТОВ «ФОКУС+» порушило умови п. 4.3 розділу 4 Договору, а саме сплатило кошти у розмірі 44 240,49 грн. лише 07.10.2024, тобто з порушенням строку, встановленого Договором, внаслідок чого Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради (правонаступник – Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради) на підставі п. 4.7 розділу 4 Договору нараховано штраф у сумі 530 885,91 грн.
Враховуючи приписи вищевказаної норми, а також те, що учасниками цієї справи не заперечується факт укладення між сторонами договору оренди землі, користування відповідачем об`єктом оренди, а також факт прострочення орендної плати, колегія суддів у даному випадку переглядає рішення місцевого господарського суду лише в частині зменшення заявленого позивачем до стягнення з відповідача штрафу на 90 %.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд апеляційної інстанції дійшов наступних висновків.
За загальним положенням цивільного законодавства, зобов`язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов`язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 16 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох чи більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).
Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Приписами ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Крім того, ст. 615 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.
Згідно з ст. 617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів.
Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.
За приписами ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Неустойка має подвійну правову природу, є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
Завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно дисциплінування боржника (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Так, договір, укладений між Радою та ТОВ “Фокус +”, відповідає Типовому договору оренди землі, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 03.03.2004 № 220 та який передбачає наявність у договорі умови про сплату штрафу у розмірі 100 відсотків річної орендної плати у випадку несвоєчасної її оплати.
Відповідно до п. 4.3 розділу 4 договору орендна плата вноситься Орендарем рівними частинами за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця на відповідний рахунок.
Згідно з п. 4.4 розділу 4 договору орендар не звільняється від орендної плати і сплачує її незалежно від результатів його господарської діяльності.
Статтею 24 Закону України “Про оренду землі” визначено права та обов`язки орендодавця, зокрема, право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку.
Вказане також кореспондується з п.п. 9.1.2 п. 9.1 розділу 9 договору, в якому встановлено, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
При цьому, п. 4.7 розділу 4 договору визначено, що у разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, у 10-денний строк, зокрема, сплачується штраф у розмірі 100 відсотків річної орендної плати, встановленої цим Договором.
Як вже зазначалось, судом встановлено, а учасниками цієї справи не заперечується, що ТОВ «ФОКУС+» порушило умови п. 4.3 розділу 4 Договору, а саме сплатило кошти у розмірі 44 240,49 грн лише 07.10.2024, тобто з порушенням строку, встановленого Договором на сім днів, внаслідок чого Департаментом земельних ресурсів Одеської міської ради (правонаступник – Департамент архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради) на підставі п. 4.7 розділу 4 Договору нараховано штраф у сумі 530 885,91 грн. 
За частиною третьою статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Правовий аналіз зазначеної норми свідчить про те, що вона не є імперативною та застосовується за визначених умов та на розсуд суду.
За відсутності в законі переліку виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій.
При цьому винятковими є такі обставини, які дозволяють суду, а не зобов`язують його зменшити нараховані в силу закону чи договору штрафні санкції. Інакше нівелюється юридичне значення винятковості обставин та право суду на зменшення таких штрафних санкцій.
Отже, за своєю правовою природою штрафні санкції є засобами стимулювання боржника до належного виконання свого обов`язку. Тому, передбачені законодавством санкції повинні застосовуватися у разі порушення зобов`язання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18 вказано, що суд з власної ініціативи може зменшити розмір неустойки (пені) до розумного розміру, виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості й пропорційності.
Судова колегія наголошує, що неустойка має на меті, насамперед, стимулювати боржника до виконання основного грошового зобов`язання та не може становити непомірний тягар для споживача і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора. Таку правову позицію викладено в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року №7-рп/2013. Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №918/116/19.
Крім цього, таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер (постанова Верховного Суду від 02.11.2022 у справі №910/14591/21).
Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 звертав увагу, що у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (частина третя статті 551 Цивільного кодексу України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер.
У питаннях визначення підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (аналлогічний висновок викладено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19 січня 2024 року у справі № 911/2269/22).
Закон не визначає ані максимального розміру, на який суди можуть зменшити нараховані відповідно до договору штрафні санкції, ані будь-який алгоритм такого зменшення.
Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Відповідно, таке питання вирішується господарським судом згідно ст. 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При вирішенні питання про зменшення розміру штрафних санкцій (пені) суди також беруть до уваги як обставини, прямо визначені у ст. 551 Цивільного кодексу України, так і інші обставини, на які посилаються сторони і які мають бути доведені ними. Найчастіше судами враховуються такі обставини (постанови Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №916/3211/16, від 26.01.2021 у справі №922/4294/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 16.03.2021 у справі №922/266/20): ступінь виконання зобов`язання боржником (співвідношення між сумою простроченого зобов`язання та загальною сумою зобов`язання); причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання; тривалість прострочення виконання; наслідки порушення зобов`язання для кредитора; поведінку боржника (системність порушення, чи навпаки - порушення з боку боржника мало винятковий характер; намагання/зусилля боржника погасити борг або погашення основної заборгованості на момент звернення до суду, намагання врегулювати спір в досудовому порядку, звернення з пропозиціями про реструктуризацію боргу до кредитора); поведінку кредитора; майновий стан кредитора та боржника (наявність збитків, заборгованості по виплаті заробітної плати); негативні наслідки стягнення неустойки з боржника, які можуть настати для нього та третіх осіб (трудового колективу, населення); ризики настання неплатоспроможності боржника; статус боржника, предмет діяльності боржника (забезпечення оборонних потреб, безпеки та здоров`я населення); майнові, а також інші інтереси сторін, які заслуговують на увагу.
Втім, закон не містить вичерпного переліку обставин, які можуть бути враховані судом при зменшенні розміру неустойки, тому боржник і кредитор мають право посилатися й на інші обставини, які мають довести, а суд оцінити при ухваленні рішення.
При цьому, суд не зобов`язаний встановлювати всі можливі обставини, які можуть вплинути на зменшення штрафних санкцій; це не входить в предмет доказування у справах про стягнення неустойки. Відповідно до принципу змагальності суд оцінює лише надані сторонами докази і наведені ними аргументи. Суд повинен належним чином мотивувати своє рішення про зменшення неустойки, із зазначенням того, які обставини ним враховані, якими доказами вони підтверджені, які аргументи сторін враховано, а які відхилено (статті 86, 236 - 238 Господарського процесуального кодексу України).
Так, стаття 86 ГПК України передбачає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина п`ята статті 236 ГПК України).
Таким чином, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
У постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду виснувала, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір; і обставини (їх сукупність), що є підставою для зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер. Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Наведені висновки узгоджуються з нормами закону, які регулюють можливість зменшення розміру штрафних санкцій та є засобом недопущення їх використання ані як засобу для отримання необґрунтованих доходів, ані як способу уникнути відповідальності. У питанні про зменшення розміру неустойки, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, суд щоразу виходить з конкретних обставин. Такий підхід є усталеним в судовій практиці, зокрема практиці Верховного Суду (постанови від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі № 910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі № 924/215/23, від 09.11.2023 у справі №902/919/22).
Разом з тим, у даній справі наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання. 
Доказів того, що порушення зобов`язання завдало збитків позивачу, матеріали справи не містять.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум санкцій у вигляді штрафу, враховуючи, що не є справедливим, коли наслідки невиконання боржником зобов`язання вочевидь більш вигідні для кредитора, ніж належне виконання такого зобов`язання, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення, та наведеним критеріям, є обмеження розміру санкцій які присуджені до стягнення.
Така позиція суду відповідає висновку, що викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/471/18.
Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити.
Така неустойка стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. Для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Тож право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
У даному випадку, колегією суддів враховується наступне: прострочення оплати відповідачем орендної плати за договором оренди землі мало місце незначний проміжок часу; розмір суми прострочення незначний; в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач має заборгованість перед позивачем за договором оренди землі; позивачем подано п`ять позовів про стягнення з відповідача штрафу на суму понад 2 млн. грн; суду не надано доказів понесення позивачем збитків; розмір простроченої суми становив 44 240,49 грн, в той час як позивач просить стягнути суму штрафу у розмірі 530 885,91 грн.
З огляду на викладене та на всі фактичні обставини справи, встановлені судом, приймаючи до уваги відсутність доказів понесення позивачем збитків у результаті порушення відповідачем зобов`язання, враховуючи, що суду не надано доказів заборгованості відповідача, а також виходячи із загальних засад цивільного законодавства, а саме, справедливості, добросовісності, розумності, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання основного зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги кризову ситуацію, яка склалася в державі внаслідок військової агресії російської федерації проти України та не могла не вплинути негативно на фінансовий стан відповідача, суд, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми штрафу на 90 %, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання відповідачем зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Статтею 236 ГПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. У справі “Трофимчук проти України” Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг в зв`язку з відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм права. 
З огляду на зазначене, апеляційні скарги Ради та Департаменту архітектури не підлягають задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційних скарг, судові витрати понесені заявниками апеляційних скарг, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відшкодуванню не підлягають в силу приписів ст. 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційні скарги Одеської міської ради та Департаменту архітектури, містобудування та земельних відносин Одеської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Одеської області від 05.11.2025 у справі №916/3332/25 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 286 ГПК України.
Повний текст постанови складено 26.03.2026.

Головуючий суддя А.І. Ярош

Судді: Г.І. Діброва

Н.М. Принцевська