ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"09" квітня 2026 р. Справа№ 44/459-б (910/9842/24)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Остапенка О.М.
суддів: Отрюха Б.В. 
Сотнікова С.В. 

за участю секретаря судового засідання Карпової М.О.

у присутності представників сторін:
позивач за первісним позовом: арбітражний керуючий Бандола О.О. (особисто)
від відповідача за первісним позовом: Медвідь В.А. згідно ордера (в режимі ВКЗ) 

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 року
у справі №44/459-б(910/9842/24) (суддя Чеберяк П.П.)
за первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова
Лізингова Група" в особі ліквідатора арбітражного керуючого
Бандоли Олександра Олексійовича
до ОСОБА_1 
про витребування майна та скасування державної реєстрації 
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 
до 1.Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова
Група"
2.Головного управління Національної поліції у м. Києві
про скасування розшуку транспортного засобу
в межах справи №44/459-б
за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Управитель
"Будівельно-інвестиційна група" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова Лізингова
Група" 
про визнання банкрутом

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 року у справі №44/459-б(910/9842/24) первісний позов задоволено, витребувано у ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова Лізингова Група" транспортний засіб Mitsubishi Pagero Sport, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 від 04.10.2022, скасовано за ОСОБА_1 державну реєстрацію на вказаний транспортний засіб та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 4844,80 грн. судового збору; у задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням місцевого господарського суду, ОСОБА_1 звернувся до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 року у справі №44/459-б(910/9842/24) і ухвалити нове, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити у повному обсязі, а зустрічну позовну заяву задовольнити, судові витрати зі сплати судового збору стягнути з відповідача за зустрічним позовом.
Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2026 вказану апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Остапенко О.М., судді: Доманська М.Л., Сотніков С.В.
Ухвалою суду від 02.03.2026 вищевказаною колегією суддів відкладено вирішення питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 у справі №44/459-б(910/9842/24), повернення даної апеляційної скарги або залишення її без руху до надходження матеріалів справи до Північного апеляційного господарського суду та витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №44/459-б(910/9842/24).
12.03.2026 року супровідним листом Господарського суду міста Києва №44/459-б(910/9842/24)/1462/26 від 10.03.2026 року витребувані матеріали даної справи надійшли до Північного апеляційного господарського суду.
Ухвалою суду від 17.03.2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 у справі №44/459-б (910/9842/24) залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі.
19.03.2026 через систему "Електронний суд", тобто у встановлений судом строк, скаржником на виконання вимог ухвали суду від 17.03.2026 подано заяву про усунення недоліків, до якої долучено докази сплати судового збору.
Ухвалою суду від 24.03.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 у справі №44/459-б(910/9842/24), встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до розгляду на 09.04.2026 за участю повноважних представників учасників провадження у справі.
У поданому відзиві на апеляційну скаргу ліквідатор ТОВ "Фінансова Лізингова Група" арбітражний керуючий Бандола О.О. просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
03.04.2026 через систему "Електронний суд" від представника скаржника Медведя В.А. надійшла заява про участь у судовому засіданні, призначеному на 09.04.2026 року, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою власних технічних засобів, за наслідками розгляду якої ухвалою суду від 06.04.2026 року дану заяву задоволено.
Представник скаржника в судовому засіданні 09.04.2026 року в режимі відеоконференції вимоги апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 року у справі №44/459-б(910/9842/24) і ухвалити нове, яким у задоволенні первісних позовних вимог відмовити у повному обсязі, а зустрічну позовну заяву задовольнити.
Ліквідатор ТОВ "Фінансова Лізингова Група" арбітражний керуючий Бандола О.О. в судовому засіданні проти доводів скаржника, викладених в апеляційній скарзі, заперечував, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Представники відповідача-2 за зустрічним позовом в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи не направляли.
У відповідності до ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
09.04.2026 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови Північного апеляційного господарського суду у даній справі.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства та заслухавши пояснення присутніх представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 року у даній справі - залишити без змін, виходячи з такого.
Згідно зі статтею 270 ГПК України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
У відповідності до вимог ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Господарського суду міста Києва перебуває справа №44/459-б про банкрутство ТОВ "Фінансова Лізингова Група" на стадії ліквідаційної процедури, введеної постановою Господарського суду міста Києва від 09.04.2012 року.
08.08.2024 року ТОВ "Фінансова Лізингова Група" в особі ліквідатора арбітражного керуючого Бандоли О.О. звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 про витребування майна та скасування державної реєстрації.
Позовні вимоги обґрунтовані встановленням рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2014 у справі №910/25822/13 факту неправомірного вибуття спірного транспортного засобу із власності банкрута та поза його волею.
В свою чергу, 24.09.2024 до Господарського суду міста Києва надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ТОВ "Фінансова Лізингова Група" про скасування розшуку транспортного засобу, в обґрунтування якого зазначив, що 04.10.2022 року між ним та ТОВ "Кріон-Сервіс" було укладено договір купівлі-продажу автомобіля Mitsubishi Pajero Sport, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_1 вартістю 30000 грн., що підтверджується відповідним договором №2/1806.
Даний договір купівлі-продажу було укладено в територіальному сервісному центрі МВС №6541, яким за результатами проведеної спеціальної перевірки автомобіля у відповідних державних реєстрах у т.ч в реєстрі обтяжень рухомого майна та ІП "Гарпун" автомобіль було зареєстровано за позивачем в підтвердження чого на ім`я ОСОБА_1 було видано свідоцтво про реєстрацію вказаного транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 04.10.2022 року та державний номерний знак НОМЕР_2 .
З наведеного слідує, що спірний автомобіль відповідач придбав та зареєстрував у передбаченому законом порядку на підставі відплатного договору купівлі-продажу.
Купуючи спірний автомобіль, останній зазначив, що він не знав та не міг знати, що особа, яка згідно свідоцтва про державну реєстрацію була власником транспортного засобу не мала права його відчужувати, оскільки будь-яких перешкод щодо державної реєстрації автомобіля, на момент його відчуження не було. Зокрема в розшуку автомобіль не значився, заборони щодо його відчуження в державному реєстрі обтяжень рухомого майна не містилось.
У зв`язку з наведеним вище, ОСОБА_1 зазначає, що він є добросовісним набувачем спірного транспортного засобу, а внесення відомостей до ІП "Гарпун" на підставі ухвали суду є таким, що порушує його права володіння, користування та розпорядження належним йому автомобілем, тому звернувся до суду із зустрічною позовною заявою про скасування розшуку транспортного засобу через доведення добросовісності його набуття та спростування первісних позовних вимог про витребування майна, та скасування його державної реєстрації.
За наслідками розгляду вказаних позовних заяв рішенням Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 року у справі №44/459-б(910/9842/24) первісний позов задоволено, витребувано у ОСОБА_1 на користь ТОВ "Фінансова Лізингова Група" транспортний засіб Mitsubishi Pagero Sport, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 від 04.10.2022, скасовано за ОСОБА_1 державну реєстрацію на вказаний транспортний засіб та присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 4844,80 грн. судового збору; у задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Приймаючи вказане вище рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість заявлених первісним позивачем вимог, водночас позивачем за зустрічним позовом не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність порушеного права за захистом якого він звернувся.
ОСОБА_1 з даним рішенням суду першої інстанції не погоджується та в поданій апеляційній скарзі посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції фактичних обставин справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.
За твердженнями скаржника: судом першої інстанції не спростовано, що останній відкрито і мирно володіє спірним транспортним засобом, який він придбав та зареєстрував у передбаченому законом порядку на підставі відплатного договору купівлі-продажу від 04.10.2022 року; судом першої інстанції не надана правова оцінка та не досліджувались обставини стосовно добросовісності набуття ОСОБА_1 спірного транспортного засобу.
Переглядаючи в апеляційному порядку законність винесення оскаржуваного судового рішення, колегія суддів погоджується з висновками суду і не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування або зміни такого рішення з огляду на наступне.
Захист відносин власності в Україні здійснюється на загальних засадах, визначених Конституцією України, ЦК України.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.
Частиною 1 ст.321 ЦК України, яка кореспондується із ст. 41 Конституції України, унормовано, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
ЦК України одним зі способів захисту порушених прав передбачено віндикацію.
Так, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави.
Віндикація - це витребування своєї речі не володіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного безпосередньо із власником договору.
Отже, для застосування вимог ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача.
Позов про витребування майна на підставі ст. 387 ЦК України підлягає задоволенню у випадку, якщо у власника майна, що вибуло з його володіння і перебуває у неправомірному володінні іншої особи, залишається право на це майно.
До предмету доказування за віндикаційним позовом входить також і встановлення факту наявності спірного майна у незаконному володінні відповідача на час звернення з позовом до суду.
Віндикаційний позов може застосовуватися лише у випадку відсутності між позивачем і відповідачем зобов`язальних відносин. Матеріально-правова вимога позивача у віндикаційному позові повинна мати відповідні підстави, що тягнуть за собою визначені законом правові наслідки.
За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
В силу ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Для застосування пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України ключовими аспектами є відсутність волі власника на відчуження майна, добросовісність набувача, а також оплатність при відчуженні спірного майна.
Стаття 388 ЦК України передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача на підставі зазначеної норми. Волею є детерміноване i мотивоване бажання особи досягти поставленої мети. Сама по собі воля не тягне юридичних наслідків для відповідної особи. Волевиявлення - прояв волі особою зовні, завдяки чому воля стає доступною для сприйняття іншими особами.
Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Зазначене також підтверджується висновками Верховного Суду, який неодноразово звертав увагу на те, що можливість задоволення позовних вимог на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язане із встановленням двох основних обставин - наявності волі у власника (позивача, який витребував майно) та обставин переходу права власності до останнього набувача (чи було таке набуття добросовісним чи не добросовісним).
Разом з тим, положеннями зазначеної норми не зазначено наслідки у випадку, якщо за встановлених обставинами справи одночасно встановлено і відсутність волі у власника під час вибуття з його володіння майна і наявність добросовісного оплатного набуття права власності відповідачем-володільцем спірного майна.
Безумовною підставою для задоволення віндикаційного позову власника до добросовісного набувача спірного майна є отримання такого майна добросовісним набувачем безоплатно. При цьому, в контексті вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції, позбавлення добросовісного власника власності (незалежно від оплатності/безоплатності) можливе лише у випадку здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Верховний Суд у складі у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у постанові від 29.05.2024 року у справі №910/5808/20 зазначив, що для застосування положень п.3 ч.1 ст.388 ЦК України є визначальним питання добросовісності/недобросовісності набувача, оплатність чи неоплатність набуття добросовісним набувачем такого майна, а також обставини, за яких спірне майно вибуло з володіння первісного власника (за волею чи без волі власника, наприклад, чи в порядку продажу майна у виконавчому провадженні при виконанні судового рішення чи за інших умов), а тому такі обставини підлягають обов`язковому з`ясуванню та перевірці судом для правильного вирішення ним спору.
При цьому, за наявності передбачених статтею 388 ЦК України підстав, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (такі висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.02.2020 у справі №922/614/19, від 22.01.2020 у справі №910/1809/18, 14.11.2018 у справі №183/1617/16).
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено місцевим судом, під час проведення ліквідаційної процедури ліквідатором встановлено, що ТОВ "Фінансова Лізингова Група" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до ПАТ Трест "Київміськбуд-1" ім. М.П. Загороднього" про витребування майна (автотранспортних засобів) з чужого незаконного володіння. 
Позовні вимоги були обґрунтовані відсутністю підстав для володіння та користування відповідачем майном, переданим йому за договорами фінансового лізингу №109л/06/07 від 25.05.2007, №123л/07/07 від 12.07.2007, №124л/07/07 від 12.07.2007, №137л/11/07 від 30.11.2007, №166л/07/08 від 16.07.2008, №168/07/08 від 30.07.2008 та №172л/09/08 від 01.09.2008.
За наслідками розгляду справи рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2014 у справі №910/25822/13, яке набрало законної сили 17.06.2014, позовні вимоги ТОВ "Фінансова Лізингова Група" задоволено частково. Витребувано у ПАТ Трест "Київміськбуд-1" ім. М.П. Загороднього" на користь ТОВ "Фінансова Лізингова Група" рухоме майно (разом з реєстраційною та технічною документацією, комплектуючими пристроями, обладнанням та інвентарем), зокрема і транспортний засіб Mitsubishi Pagero Sport, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 .
Під час розгляду справи №910/25822/13 судом було встановлено, що на момент складення актів прийому-передачі предмета лізингу у власність до Договорів лізингу спірне майно перебувало у заставі АТ "Укргазбанк", у зв`язку з чим до Державного реєстру обтяжень рухомого майна було внесено відповідні записи про обтяження спірного рухомого майна.
За змістом ч. 2 ст. 586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.
Статтею 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" передбачено, що предмет обтяження, право власності на який належить боржнику, може бути відчужений останнім, якщо інше не встановлено законом або договором.
Нормою ст. 17 Закону України "Про заставу" визначено, що заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя.
Отже, у даному випадку має місце також факт перебування спірного майна у заставі АТ "Укргазбанк", у відповідності до договорів застави, що свідчить про існування такої обставини, як необхідність отримання згоди заставодержателя на передачу предметів лізингу у власність лізингоодержувача.
Постановляючи вищевказане судове рішення, суд виходив з того, що оскільки на момент передачі спірного майна на користь ПАТ Трест "Київміськбуд-1" (підписання 01.03.2010 сторонами актів прийому-передачі предмета лізингу у власність до Договорів лізингу) застава за Договорами застави спірного майна не була припинена, в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна перебували записи про відповідні обтяження, згода Банку не була надана, то така передача суперечить положеннями ст.586 ЦК України, ст. 9 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" та ст. 17 Закону України "Про заставу", а відтак укладені між ТОВ "ФЛГ" та ПАТ Трест "Київміськбуд-1" акти прийому-передачі предмета лізингу у власність від 01.03.2010 до Договорів лізингу не може породжувати будь-яких прав чи обов`язків для його сторін (в т.ч. переходу прав власності).
Отже, суд встановив, що правові підстави вважати, що ПАТ Трест "Київміськбуд-1" ім. М.П. Загороднього" набуло право власності на спірне майно, відсутні.
Крім того, суд зазначив, що з боку ТОВ "Фінансова Лізингова Група" будь-якої згоди на відчуження належних йому автомобілів на користь відповідачів не надавалось, тобто зазначені автотранспортні засоби вибули із володіння позивача поза його волевиявленням, а відтак, в порядку ст. 388 ЦК України можуть бути витребувані від їх володільця.
Відтак, та обставина, що автомобілі вибули із володіння банкрута поза його волевиявлення, підтверджується рішенням суду, яке було постановлене з метою захисту прав та порушених інтересів ТОВ "Фінансова Лізингова Група".
Як встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2014 у справі №910/25822/13, матеріали справи не містять доказів отримання відповідної згоди на передачу спірного майна у власність відповідачу на момент такої передачі, а тому підстави вважати, що останнім було набуто таке майно у власність, навіть за умови повної сплати лізингових платежів, відсутні, застава за договорами застави спірного майна не була припинена, в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна перебували записи про відповідні обтяження, згода банку не була надана.
В подальшому ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.08.2014 рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2014 у справі №910/25822/13 було роз`яснено наступним чином: "Рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2014 р. у справі №910/25822/13 є підставою для здійснення уповноваженими органами Державтоінспекції державної реєстрації за ТОВ "Фінансова Лізингова Група" (04050, м. Київ, вул. Мельникова, 12; ідентифікаційний код 33602854) права власності на транспортні засоби, вказані в такому рішенні.". 
ПАТ Трест "Київміськбуд-1" ім. М.П. Загороднього" не було виконано рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2014 у справі №910/25822/13. 
Таким чином, транспортні засоби, в тому числі і Mitsubishi Pagero Sport, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_5 не були повернуті ТОВ "Фінансова Лізингова Група".
Положеннями ст. 115 ГПК України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України.
В силу 18 ГПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування. їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
У відповідності до ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ні обставини, якщо інше не встановлено законом.
Отже, як встановлено рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2018 у справі №910/25822/13, матеріали справи не містять доказів отримання відповідної згоди на передачу спірного майна у власність відповідачу на момент такої передачі, а тому суд першої інстанції вірно зазначив, що підстави вважати, що останнім було набуто таке майно у власність, навіть за умови повної сплати лізингових платежів, відсутні, застава за Договорами застави спірного майна не була припинена, в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна перебували записи про відповідні обтяження, згода Банку не була надана.
Таким чином, враховуючи раніше встановлений судом факт неправомірного вибуття із власності банкрута спірних транспортних засобів, рішення суду, яке набрало законної сили та те, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ні обставини, якщо інше не встановлено законом, наявні усі підстави для задоволення позовних вимог.
Також наведеним рішенням було встановлено наступні обставини: "…Крім того спірні транспортні засоби, які вибули із власності позивача поза його волею (факт, встановлений рішенням Господарського суду у справі №910/25822/13), перебували у заставі іншої особи, а саме кредитора у справі про банкрутство ТОВ "Фінансова Лізингова Група" - АТ "Укргазбанк".
Суд звертає увагу, що Державний реєстр речових прав на рухоме майно містить відомості про укладені між АТ "Укргазбанк" та його боржником (ТОВ "Фінансова Лізингова Група") договори застави, предметом яких були, серед інших, і спірні транспортні засоби.
Згідно з п. 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2004 №830, відомості про припинення обтяження реєструються на підставі заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи.
Разом з тим, судом зазначено, що матеріали справи не містять доказів того, що обтяження на спірні транспортні засоби було припинено на підставі заяви обтяжувача (АТ АБ "Укргазбанк"). Будь-які докази, що обтяження на спірні транспортні засоби припинено внаслідок виконання зобов`язання, яке було забезпечене заставою цих транспортних засобів, внаслідок припинення договору застави тощо, відсутні.".
Також зі змісту згаданого рішення вбачається, що матеріали справи не містили відповідних доказів, що правочини, на підставі яких останні володільці транспортних засобів набули на них права, є відплатним в розумінні статті 388 ЦК України, оскільки саме відплатність є визначальною ознакою для того, аби майно не могло бути витребувано, якщо такий набувач майна є добросовісним. У випадку, якщо майно отримане особою на іншій основі, за відсутності "відплатності", таке майно може бути витребувано в усіх випадках.
Проте, ТОВ "ЛАВАЛ ТЕХНОЛОДЖИС" добровільно не виконало рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі №44/459-б (910/21033/20) та не повернуло ТОВ "Фінансова Лізингова Група" транспортний засіб Mitsubishi Pagero Sport, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_5 . 
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 року у справі №44/459-б задоволено клопотання ліквідатора Бандоли О.О. та зобов`язано Головний сервісний центр МВС (04052, м. Київ, вул. Лук`янівська, 62; код ЄДРПОУ 40109173) подати до суду інформацію та документи про юридичних та фізичних осіб (із зазначенням для фізичних осіб П.І.Б. власника, рік народження, місце проживання та ідентифікаційний номер, а також свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, для юридичних осіб, найменування, місцезнаходження, код ЄДРПОУ, а також свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу), за якими зареєстровані транспортні засоби, що раніше належали ТОВ "Фінансова Лізингова Група" в тому числі і щодо транспортного засобу Mitsubishi Pagero Sport, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_5 . 
10.04.2024 на адресу Господарського суду міста Києва надійшов лист №31/9592-9390-2024 від 04.04.2024 року ГСЦ МВС з відомостями станом на 04.04.2024 з Єдиного державного реєстру транспортних засобів про зазначені в ухвалі Господарського суду міста Києва від 11.03.2024 року у справі №44/459-б транспортні засоби, які було зареєстровано під наданими номерними знаками з наданням історії їх реєстрації. 
Відповідно до інформації, наданої Головним сервісним центром МВС, витребуваний згідно рішення Господарського суду міста Києва від 09.11.2022 у справі № 44/459-б(910/21033/20) транспортний засіб Mitsubishi Pagero Sport, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_5 , зареєстровано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 ), змінено номерний знак на НОМЕР_2 , свідоцтво НОМЕР_3 від 04.10.2022.
З огляду на встановлений раніше судом факт неправомірного вибуття із власності позивача оспорюваного транспортного засобу, ліквідатор звернувся до суду з даним позовом в порядку ст.388 ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 і скасування державної реєстрації.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 придбав спірний транспортний засіб 04.10.2022 року у ОСОБА_2 в особі комісіонера ТОВ "Кріон-Сервіс". Згідно умов вказаного договору, за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 30 000,00 грн.
Поряд з цим матеріали справи не містять жодних доказів, що правочин, на підставі якого ОСОБА_1 набув на права на транспортний засіб, є відплатним в розумінні статті 388 ЦК України, відповідних доказів на підтвердження факту передачі коштів, в тому числі розписки тощо, суду не надано.
Суд наголошує, що саме відплатність є визначальною ознакою для того, аби майно не могло бути витребувано, якщо такий набувач майна є добросовісним. У випадку, якщо майно отримане особою на іншій основі, за відсутності "відплатності", таке майно може бути витребувано в усіх випадках.
В свою чергу, саме лише укладення договору купівлі-продажу та видача свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу не свідчить про факт "відплатності" такого правочину.
Окрім наведеного, слід також зазначити, що оскільки станом на 2020 рік, тобто на дату подання ліквідатором позовної заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації в межах справи №44/459-б(910/21033/20), власником автомобіля було ТОВ "ЛАВАЛ ТЕХНОЛОДЖИС", яке відчужило транспортний засіб вже після пред`явлення до нього позову та під час розгляду справи №44/459-б(910/21033/20), кінцеве рішення у якій в частині вимог до ТОВ "ЛАВАЛ ТЕХНОЛОДЖИС" було прийнято лише 09.11.2022 року, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 не є добросовісним набувачем, оскільки в даному випадку відповідачем за первісним позовом не надано жодних доказів того, що він вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність під час укладення відповідного правочину. Крім того матеріали справи не містять також і належних доказів того, що у діях відповідача відсутня необережна форма вини.
Суд також враховує позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 28.10.2020 року у справі №910/10963/19, згідно якої процедура купівлі-продажу майна в умовах сучасних ринкових відносин практично завжди передбачає здійснення оцінки активу на "ризиковість" хоча б за допомогою відкритих реєстрів.
Станом на жовтень 2022 року (дата придбання ОСОБА_1 автомобіля) в Господарському суді міста Києва перебував на розгляді спір між ліквідатором ТОВ "Фінансова Лізингова Група" та ТОВ "ЛАВАЛ ТЕХНОЛОДЖИС" щодо витребування з чужого незаконного володіння автомобіля Mitsubishi Pagero Sport, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ серія НОМЕР_5 . 
Судом взято до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 про те, що власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
З огляду на викладені обставини судова колегія дійшла висновку про обґрунтованість заявлених первісним позивачем вимог, у зв`язку з чим вважає за доцільне первісні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Відповідно до положень статті 388 ЦК України майно, яке вибуло не за волею власника може бути витребувано у добросовісного набувача. Тому при вибутті майна поза волею власника добросовісність набувача не перешкоджає витребуванню майна.
Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20.10.2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16.02.2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява №43768/07)).
Критерії такого втручання встановлені законодавством і неодноразово зазначалися у судовій практиці.
Критерії правомірності втручання держави у право власності закладені у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та утворюють "трискладовий тест", за допомогою якого має відбуватися оцінка відповідного втручання.
Зміст "трискладового тесту" для оцінки відповідності втручання у право власності європейським стандартам правомірності такого втручання охоплює такі критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність вручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) справедлива рівновага між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення покладення на власника надмірного тягаря). Невідповідність втручання у право власності хоча б одному із зазначених критеріїв свідчить про протиправність втручання навіть у разі дотримання національного законодавства та (або) присудження власнику компенсації. (див. зокрема, постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі № 917/1212/21).
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору.
У процедурах банкрутства суттєве значення має принцип судового нагляду, оскільки з моменту порушення щодо боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника.
Зазначений принцип полягає у нагляді за дотриманням інтересів кредиторів стосовно збереження об`єктів ліквідаційної маси, а також інтересів боржника щодо обґрунтованості грошових претензій кредиторів тощо. Господарський суд у справах про банкрутство має забезпечити як принцип рівності учасників процедури банкрутства, баланс інтересів боржника і його кредиторів та інших заінтересованих учасників, так і справедливий розподіл майна боржника між кредиторами, що є особливістю процедури банкрутства.
З огляду на зазначене, легітимною метою у випадку витребування арбітражним керуючим майна боржника від набувача такого майна на підставі частини першої статі 388 ЦК України можна вважати судовий нагляд у процедурах банкрутства та нагляд за дотриманням інтересів кредиторів щодо збереження об`єктів ліквідаційної маси, а також інтересів боржника щодо задоволення грошових вимог кредиторів. (Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 29.05.2024 у справі №910/5808/20).
Повернення у власність позивача у цій справі (банкрута) транспортного засобу, відчуженого поза його волею переслідує легітимну мету охорони права власності особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також з метою дотримання таких прав відповідно до загальних інтересів суспільства.
Пропорційність втручання у право володіння та справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання, в цьому випадку полягає у тому, що позивач - ТОВ "Фінансова Лізингова Група", поза його волею був позбавлений права володіння на спірне майно.
Також, пропорційність втручання у право володіння та справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання, в цьому випадку полягає у тому, що позивач, поза його волею був позбавлений права володіння на спірне майно.
Враховуючи наведене, єдиним можливим в цьому випадку способом поновлення порушеного права позивача на володіння спірним майном, який може забезпечити приведення обсягу прав сторін в контексті спірного майна у стан, який існував до його відчуження, є саме витребування належного позивачу майна.
Віндикація в межах провадження у справі про банкрутство є не лише способом консолідації ліквідаційної маси, оскільки захист права власності боржника, з урахуванням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, також презюмується. Такий захист спрямований на попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном саме власником, в тому числі власником, який є боржником у провадженні у справі про банкрутство, оскільки власник майна наділений в тому числі правом на погашення власних боргів за рахунок належного йому майна. Повернення майна може прямо вплинути як на діяльність юридичної особи-боржника в цілому, так і на права керівників юридичної особи, так і на її учасників.
Відтак, місцевий господарський суд вірно вказав, що втручання у право ОСОБА_1 на володіння майном, у цьому випадку, переслідує легітимну мету, цей захід є пропорційним легітимній меті втручання у право та не призводить до понесення останнім індивідуального і надмірного тягара.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 у справі №469/1044/17 зазначено, що добросовісний (кінцевий) набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав майно, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. 
Таку ж вимогу може заявити і проміжний набувач до первинного набувача. Добросовісний набувач набуває право на таке звернення за умови задоволення судом позовних вимог власника про витребування спірного майна (аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 29.05.2024 у справі №910/5808/20).
З огляду на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному процесі України, відповідач не позбавлений можливості звернутися із відповідним позовом про відшкодування витрат, понесених у зв`язку із придбанням спірного майна, при цьому відсутні підстави вважати, що вчиняючи такі дії, скаржника понесе індивідуальний і надмірний тягар.
Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для задоволення заявлених позивачем за первісним позовом вимог у повному обсязі, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.
Аналогічних висновків про задоволення позовних вимог ліквідатора ТОВ "Фінансова Лізингова Група" арбітражного керуючого Бандоли О.О. про витребування майна та скасування державної реєстрації дійшов Північний апеляційний господарський суд у постанові від 03.02.2025 року по справі №44/459-б(910/9896/24), прийнятій за фактично ідентичних обставин неправомірного вибуття спірного транспортного засобу із власності банкрута та поза його волею, з якими в подальшому погодився Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 06.08.2025 року.
Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , то вони правомірно залишені судом без задоволення з огляду на наступне.
За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 статті 16 ЦК України).
Згідно із частинами першою та другою статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ГПК України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою та необхідною умовою для звернення особи до суду із відповідним позовом є наявність порушеного права та охоронюваного законом інтересу особи - позивача у справі і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.
В свою чергу, враховуючи встановлений судом факт неправомірного вибуття спірного транспортного засобу із власності банкрута та поза його волею, а також недобросовісність апелянта і, як наслідок витребування такого автомобіля на користь первісного позивача, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про те, що позивачем за зустрічним позовом не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність порушеного відповідачами за зустрічним позовом прав яких ОСОБА_3 , за захистом він звернувся до суду.
Більш того, як встановлено судом, інформацію про розшук спірного транспортного засобу було внесено до інформаційної підсистеми "Гарпун" Головним управлінням Національної поліції у місті Києві на виконання ухвали господарського суду м. Києва від 11.03.2024 року в межах справи №44/459-б про банкрутство ТОВ "Фінансова Лізингова Група".
Водночас, вказана ухвала набрала законної сили в день її прийняття, в апеляційному порядку, в том числі і апелянтом, не оскаружвалась та наразі є чинною, оскільки доказів зворотнього матеріали справи не містять, що додатково свідчить про відсутність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог.
В силу положень процесуального законодавства та численної практики Верховного Суду судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції", національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти російської федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України").
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Трофимчук проти України" зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Таким чином, судом апеляційної інстанції в повній мірі досліджено та надано оцінку всім наявним у справі доказам та обставинам справи, а доводи скаржника щодо неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Інші доводи скаржника судом апеляційної інстанції відхиляються як такі, що не впливають на суть прийнятого судового рішення і не потребують детальної відповіді з огляду на прийняте судом рішення у справі.
За наведених обставин, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого господарського суду прийнято відповідно до норм чинного законодавства, доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, безпідставними, недоведеними, спростовуються матеріалами справи та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак правових підстав для її задоволення та скасування оскаржуваного судового рішення не вбачається.
Згідно ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки апеляційним судом не встановлено підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 року у даній справі, така апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. Судові витрати, пов`язані із розглядом справи в суді апеляційної інстанції, згідно ст.129 ГПК України, покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 ГПК України та Кодексом України з процедур банкрутства, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 року у справі №44/459-б (910/9842/24) залишити без задоволення.
2.Рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2026 року у справі №44/459-б(910/9842/24) залишити без змін.
3.Копію постанови суду надіслати учасникам провадження у справі.
4.Матеріали справи повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку, строки та випадках, передбачених ст.ст. 286-291 ГПК України та ст. 9 Кодексу України з процедур банкрутства.
Повний текст постанови підписано 20.04.2026 року.

Головуючий суддя О.М. Остапенко 

Судді Б.В. Отрюх

С.В. Сотніков