Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/3127/24 
номер провадження 2/695/155/26

27 березня 2026 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді      Середи Л.В.,
за участю: 
секретаря с/з      Оніщенко Н.В.
представника позивача     адвоката Солод В.М.,
представників відповідача     Титаренко О.В., ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Золотоноша в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання права постійного користування в порядку спадкування, -       ВСТАНОВИВ:
Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати за ними по 1/2 за кожною право постійного користування земельною ділянкою, загальною площею 10 га, яку було передано для ведення селянського (фермерського) господарства та яка знаходиться на території Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 .
Вимоги позовної заяви мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачів ОСОБА_4 , який був засновником і єдиним власником фермерського господарства «Стеценко Олександр Іванович».
Після смерті спадкодавця залишилося спадкове майно до складу якого, серед іншого, входить земельна ділянка, площею 10 га, яка була передана для ведення селянського (фермерського) господарства, яка знаходиться на території Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області.
Позивачі у встановленому законом порядку прийняли спадщину після смерті свого батька та звернулися до нотаріуса з метою оформлення своїх спадкових прав, в тому числі прав на Фермерське господарство «Стеценко Олександр Іванович» як єдиний майновий комплекс засновником і єдиним власником якого був спадкодавець.
Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане фермерське господарство, оскільки статутом останнього не передбачено перехід прав після смерті засновника в нотаріальному порядку. 
Свої вимоги позивачі обґрунтовують посиланням на приписи статей 7, 22, 23 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), зазначаючи, що право постійного користування земельною ділянкою було набуте спадкодавцем у встановленому законом порядку, що підтверджується Державним актом від 11.04.1995 року. Позивачі вказують на неконституційність положень щодо обов`язкового переоформлення права постійного користування, посилаючись на Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп, та стверджують, що це право є чинним і не припинилося зі смертю користувача.
Правову можливість успадкування зазначеного права позивачі аргументують положеннями статей 1216, 1218, 1225 ЦК України, зазначаючи, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки спадкодавця, які не припинилися на момент його смерті. Крім того, позивачі апелюють до загальних засад захисту права власності, гарантованих статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважаючи право постійного користування різновидом "мирного володіння майном", що підлягає захисту шляхом визнання за ними цього права в порядку спадкування за законом на підставі статей 1217, 1261 ЦК України.
За таких обставин позивачі позбавлені можливості належним чином оформити свої спадкові права на вказану земельну ділянку, а тому змушені звернутися до суду із даним позовом.
Ухвалою судді від 22.08.2024 відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, роз`яснено відповідачу право на подання відзиву на позовну заяву.
Відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву у якому сільська рада проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі зазначаючи, що остання не наділена повноваженнями визнавати за спадкоємцями прав на земельну ділянку, яка була передана виключно для ведення селянського (фермерського) господарства.
Ухвалою суду від 17.10.2025 підготовче провадження по даній справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивачів, адвокат Солод В.М. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на правову позицію, яка була висловлена Великою Палатою Верховного Суду 30.06.2020 у справі №179/1043/13 вважав, що право постійного користування не припинилося зі смертю спадкодавця, а тому спадкоємці мають право на спадкування відповідних прав стосовно вказаної земельної ділянки.
Представники відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували у повному обсязі вказуючи на те, що вказана земельна ділянка підлягає поверненню до територіальної громади та буде у встановленому законом порядку виставлена на аукціон, щоб мати змогу наповнювати бюджет. Крім того наголошували, що спадкодавець перестав бути суб`єктом права користування земельною ділянкою ще коли він зареєстрував припинення діяльності ФГ, оскільки вказане право на цю земельну ділянку є похідним від правового статусу самого селянського (фермерського) господарства і не може бути окремо включене до спадкових прав спадкодавця. 
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , свідоцтво про укладення шлюбу серія НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 ) є дочками ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_4 .
Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи.
Частиною 1 та 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Нормами ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Отже судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на його майно. Позивачі є дочками померлого, тобто відносяться до першої черги права на спадкування за законом.
У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Стаття 1270 ЦК України передбачає, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Згідно копії спадкової справи №474/2023, яка надана суду на ухвалу від 09.02.2026, Чорнобаївською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа після померлого ОСОБА_4 на підставі заяв ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про прийняття спадщини за законом. Спадкоємцям також було видано свідоцтва про право на спадщину за законом, яка була розподілена між ними згідно договору про поділ спадщини, посвідченого державним нотаріусом Чорнобаївської державної нотаріальної контори 02.08.2024 за №1427.
Відповідно до постанови державного нотаріуса Чорнобаївської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.08.2024 видача свідоцтва про право на спадщину за законом на ФГ «Стеценко Олександр Іванович», як єдиний майновий комплекс не може бути здійснена з тих підстав, що статутом фермерського господарства не передбачено перехід прав після смерті засновника в нотаріальному порядку.
У своєму позові позивачі вказують про те, що нотаріус відмовив також в оформленні спадкових прав на земельну ділянку, площею 10 га, що передана для ведення селянського (фермерського) господарства, яка належала померлому на праві постійного користування на підставі державного акту на право постійного користування землею, серії ЧР №5-63 від 11.04.1995, через те, що вказана земельна ділянка знаходилася у спадкодавця в постійному користуванні, а не у власності.
Судом встановлено, що за життя ОСОБА_4 було надано у постійне користування земельну ділянку для ведення селянського (фермерського) господарства площею 10 га, розташовану на території Привітненської сільської ради Золотоніського району, що підтверджується копією Державного акту на право постійного користування землею, виданого Золотоніською районною радою народних депутатів 11.04.1995 року, та копією рішення Золотоніської РДА від 24.03.1995 за №54.
Крім того 05.10.1995 року зареєстровано СФГ «Стеценка Олександра Івановича», власником якого був ОСОБА_4 .
Як вбачається зі змісту витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, СФГ «Стеценка Олександра Івановича», засновником котрого був ОСОБА_4 , 27.01.2007 року припинило свою діяльність на підстав рішення засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ним органу щодо припинення юридичної особи в результаті її ліквідації.
Надаючи правову оцінку доводам позивачів суд зазначає наступне.
Частиною 1 статті 1216 ЦК України регламентовано, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припилися внаслідок його смерті.
Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщину визначений у статті 1219 ЦК України.
На час набуття засновником СФГ «Стеценка Олександра Івановича» права постійного користування спірною земельною ділянкою діяв ЗК Української РСР 1990 року, відповідною редакцією якого передбачалось таке регулювання відносин щодо права постійного користування земельною ділянкою.
Постійним визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку (частина друга статті 7 цього Кодексу, у редакції, чинній на час надання спірної земельної ділянки засновникові). Право постійного користування землею посвідчували державні акти. Їх видавали та реєстрували сільські, селищні, міські, районні Ради народних депутатів (частина перша статті 23 ЗК Української РСР 1990 року).
Громадянам України, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, земельні ділянки передавалися у власність або надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди, включаючи присадибний наділ (частина перша статті 50 ЗК Української РСР 1990 року). Землю у постійне користування надавали Ради народних депутатів, зокрема і для ведення громадянами України селянського (фермерського) господарства (пункт 1 частини п`ятої статті 7 ЗК Української РСР 1990 року).
Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздив з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомляли про їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливими були також інші обґрунтування щодо виділення земельної ділянки (частини перша та друга статті 51 ЗК Української РСР 1990 року).
Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося, зокрема, у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР 1990 року).
На час заснування СФГ відносини, пов`язані зі створенням і діяльністю селянських (фермерських) господарств регулювалися Законом України від 20.12.1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство», (далі - Закон України «Про селянське (фермерське) господарство»), приписи якого були спеціальними до відповідних приписів інших Законів України, зокрема і до ЗК Української РСР 1990 року.
Селянське (фермерське) господарство було формою підприємництва громадян України, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією. Інтереси селянського (фермерського) господарства перед підприємствами, установами та організаціями, окремими громадянами представляв голова господарства. На його ім`я видавався Державний акт на право приватної власності на землю або Державний акт на право постійного користування землею; з головою селянського (фермерського) господарства укладався договір на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, складалися інші документи відповідно до законодавства України (частини перша, четверта та п`ята статті 2 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).
Право на створення селянського (фермерського) господарства мав кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку, виявив таке бажання, мав документи, що підтверджують його здатність займатися сільським господарством, і пройшов конкурсний відбір. Першочергове право на створення селянського (фермерського) господарства надавалося громадянам, які проживали в сільській місцевості і мали необхідну кваліфікацію або досвід роботи в сільському господарстві (частина перша статті 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).
Земельні ділянки громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства передавалися у приватну власність і надавалися в користування, в тому числі на умовах оренди. У постійне користування земля надавалася громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства із земель, що перебували у державній власності. У тимчасове користування земельні ділянки надавалися, зокрема, із земель запасу, а також могли надаватися із земель лісового та водного фондів (частина другастатті 4 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).
Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування, в тому числі в оренду, подавали до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, підписану головою створюваного селянського (фермерського) господарства. У заяві зазначали: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, документально підтверджували їх досвід роботи в сільському господарстві та наявність кваліфікації або спеціальної підготовки, обґрунтування щодо розмірів земельної ділянки і перспектив діяльності селянського (фермерського) господарства (частина перша статті 5Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про селянське (фермерське )господарство» після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягало у 30-денний строк державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) й одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладання договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набувало статусу юридичної особи, одержувало печатку з його найменуванням і адресою, відкривало розрахунковий та інші рахунки в установах банку, вступало у відносини з підприємствами, установами та організаціями, визнавалося державними органами та органами місцевого самоврядування як самостійний товаровиробник при плануванні економічного і соціального розвитку регіону.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 29 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статтями 27 і 28 Земельного кодексу України.
За змістом наведених приписів на час створення СФГ «Стеценка Олександра Івановича» можливість реалізації права на створення селянського (фермерського) господарства була підпорядкована фактичному одержанню громадянином, зокрема, права постійного користування земельною ділянкою для ведення такого господарства. Наявність у засновника визначеного законом права на земельну ділянку була однією з умов державної реєстрації селянського (фермерського) господарства як юридичної особи. Більше того, право користування земельною ділянкою мало припинятися з припиненням діяльності селянського (фермерського) господарства (пункт 3 частини першої статті 27 ЗК Української РСР 1990 року), а припинення права користування земельною ділянкою мало наслідком припинення діяльності цього господарства (пункт 2 частини першоїстатті 29 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство»).
Враховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки інакше, ніж за її цільовим призначенням (пункт 1 частини першої статті 40 ЗК Української РСР 1990 року), а також юридичні наслідки її використання не за цільовим призначенням (пункт 7 частини першої статті 27, частина друга статті 29, частина перша статті 88 ЗК Української РСР 1990 року), надана громадянину у встановленому порядку для ведення селянського (фермерського) господарства земельна ділянка за її правовим режимом була та є такою, яку слід використовувати виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб цього громадянина.
Велика Палата Верховного Суду, формулюючи висновок щодо того, чи можливо успадкувати право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, у постанові від 23.06.2020 року у справі №179/1043/16-ц (провадження №14-63цс20) зазначила таке: «за змістом системного тлумачення статей 2, 4, 5, 7, 8, 10, 11 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство», статей 1, 5, 7, 8 і 12 Закону України «Про фермерське господарство», статей 7, 27, 38, 50 і 51 ЗК Української РСР 1990 року, статей 31, 92ЗК України після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Тому у такій ситуації зазначене право не може бути об`єктом спадкування, а постійним користувачем вказаної ділянки після смерті засновника залишається селянське (фермерське) господарство. Натомість право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за змістом приписів статті 6 ЗК Української РСР 1990 року у редакції, чинній до 16.05.1992 року, могло належати лише фізичній особі та згідно з частиною першою статті 55 цього Кодексу у тій же редакції було об`єктом спадкування у випадку смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство. Тому таке право зі створенням селянського (фермерського) господарства до останнього не переходило.»
Викладене дозволяє зробити висновок про те, що з моменту створення СФГ «Стеценка Олександра Івановича» відбулася фактична заміна постійного землекористувача, і обов`язки постійного землекористувача перейшли від ОСОБА_4 до селянського (фермерського) господарства «Стеценка Олександра Івановича» з дня його державної реєстрації.
Такі висновки відповідають висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 року у справі №579/1304/16-ц.
Отже після державної реєстрації такого господарства саме воно як суб`єкт підприємницької діяльності могло використовувати відповідну ділянку за її цільовим призначенням, тобто бути постійним користувачем. Відповідно, з часу державної реєстрації цього господарства воно повноважне зареєструвати за собою право постійного користування земельною ділянкою, яку раніше для ведення селянського (фермерського) господарства отримав його засновник.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 10.04.2019 року (пункти 23-29) й ухвалі від 13.11.2019 року (пункти 17-18) у справі №275/82/18 (провадження №14-101цс19), а також у постанові від 01.04.2020 року у справі №320/5724/17 (провадження №14-385цс19) (підпункти 6.24-6.29) щодо належності права на продовження користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства саме такому господарству, а не його засновникові.
Законом України №937-IV «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року, (далі - Закон №937-IV), який є чинним сьогодні, також можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що підлягає використанню виключно для здійснення підприємницької діяльності.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі №320/5724/17 (провадження №14-385цс19), постанові Верховного Суду від 08.07.2020 року у справі №328/1197/17 і підстави для відходу від такого висновку відсутні.
З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20.03.2019 року у справі №615/2197/15-ц (провадження №14-533цс18).
Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з підстав, закріплених у законодавстві, зокрема статтею 141 ЗК України, у редакції чинній на момент смерті ОСОБА_4 , передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати.
Смерть громадянина - засновника СФГ не передбачена земельним законодавством України як підстава для припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою, переданою йому засновником та за наявності інших членів СФГ є підставою для включення цих прав до складу спадщини.
Навпаки, земельне законодавство передбачає, що передана земельна ділянка є частиною цілісного майнового комплексу - СФГ і спадкується у складі цього майнового комплексу на тих самих підставах або переходить до інших членів СФГ з підстав визначених законом ( статті 22, 23, 35 Закону №937-IV).
З наведеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство) (постанова Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі №386/113/16-ц).
Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у статті 1219 ЦК України. За змістом цього переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Проте право постійного користування земельною ділянкою, яку отримав для ведення селянського (фермерського) господарства його засновник, може бути об`єктом спадкування, якщо зазначена особа до її смерті не змогла створити (зареєструвати) селянське (фермерське) господарство. Тільки у такому разі право постійного користування зазначеною ділянкою входить до складу спадщини у разі смерті цієї особи та може бути успадкованим лише для мети, для якої це право отримав спадкодавець.
Майно фермерського господарства належить йому на праві власності (частина перша статті 20 Закону України «Про фермерське господарство»). Фермерське господарство як цілісний майновий комплекс включає майно, передане до складеного капіталу, не розподілений прибуток, майнові та інші зобов`язання (частина перша статті 22 цього Закону).Успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону (частина перша статті 23 того ж Закону).
У випадку смерті засновника (члена) селянського (фермерського) господарства його спадкоємці мають право на спадкування цього господарства (прав засновника, члена). За наявності у фермерського господарства статутного (складеного) капіталу з розподілом часток між його засновником, членами спадкоємці засновника (члена) фермерського господарства спадкують відповідні права засновника (члена), якому належала відповідна частка у статутному (складеному) капіталі.
Відтак суд зазначає, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства, до нього перейшли правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника, а отже у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана йому саме для ведення фермерського господарства, зберігались за цією юридичною особою на весь час існування СФГ (в подальшому ФГ) до часу припинення їх діяльності у встановленому порядку і окремо до складу спадщини, на яку мають право спадкоємці на загальних підставах не ввійшли.
Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_4 отримав спірну земельну ділянку саме для ведення селянського (фермерського) господарства, про що прямо вказано у рішенні №54 від 24.03.1995 Золотоніської районної ради народних депутатів «Про відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства» з моменту державної реєстрації СФГ «Стеценка Олександра Івановича» 05.10.1995 (що стверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії АОО №154749) до останнього як юридичної особи перейшло право постійного користування земельною ділянкою та зберігались за цією юридичною особою на весь час існування СФГ (ФГ) до часу припинення його діяльності.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 579/1304/16-ц, а також постанові Верховного Суду від 12 січня 2023 року у справі № 672/986/20.
У подальшому у зв`язку із припиненням СФГ «Стеценка Олександра Івановича» в 2007 році також припинилося його право постійного користування вказаною земельною ділянкою. Оскільки припинення СФГ мало місце до часу смерті ОСОБА_4 в 2023 року, тому відповідно право постійного користування спірною земельною ділянкою не увійшло до складу спадщини ОСОБА_4 , на яку мають право позивачі як спадкоємці першої черги за законом.
Користування вказаною земельною ділянкою спадкодавцем в подальшому та сплата земельних податків, про що вказував представник позивачів не спростовує вказані доводи.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору покладаються на позивачів.
Керуючись статтями 4, 10, 12-13, 77-81, 141, 259, 263-265, 267-268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Вознесенської сільської ради Золотоніського району Черкаської області про визнання права постійного користування в порядку спадкування - відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя        Середа Л.В.