Справа № 420/6409/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Катаєвої Е.В., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя,34, м. Полтава, 36600) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, – 

В С Т А Н О В И В:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області, в якому позивач просить:
визнати протиправними дії відповідача щодо неврахування до його страхового стажу періоду роботи з 03.10.1986 року по 10.10.2001 року відповідно до записів трудової книжки колгоспника серії НОМЕР_1 від 02.10.1986 року та архівних довідок № 01-20/296, № 01-20/297, № 01- 20/298 від 18.09.2025 року;
скасувати рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії №212450015253 від 26.12.2025 року про відмову в призначенні пенсії;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати страховий стаж ОСОБА_1 за період роботи з 03.10.1986р. по 10.10.2001р. на підставі всіх записів архівних довідок Великоолександрівської селищної ради від 18.09.2025 № 01-20/296, № 01-20/297, № 01- 20/298 від 18.09.2025 року, з урахуванням всіх записів трудової книжки колгоспника серія НОМЕР_1 року від 02.10.1986 року;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком з дати первинного звернення із заявою про її призначення.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням ГУ ПФУ від 08.01.2026 року №212450015253 йому відмовлено в призначенні пенсії за віком, оскільки в нього відсутній необхідний страховий стаж.
Позивач вказує, що до його страхового стажу не зараховано періоди роботи з 03.10.1986 по 10.10.2001 у колгоспі з підстав неналежного оформлення запису про звільнення в трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 02.10.1986, а також з підстав розбіжностей у написанні його прізвища в архівних довідках Великоолександрівської селищної ради від 18.09.2025 №01-20/296, №01-20/297, №01-20/298.
Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки вказаний недолік трудової книжки не може бути підставою для неврахування її відомостей при обчислення стажу, адже він не є відповідальною особою за заповнення трудової книжки.
Щодо розбіжностей у написанні прізвища, то позивач зазначає, що отримав з цього питання експертний висновок ДУ «Українське бюро лінгвістичних експертиз» НАН України, відповідно до якого варіанти написання прізвища « ОСОБА_2 », « ОСОБА_3 », « ОСОБА_4 » є ідентичними, а розбіжності виникли внаслідок міжмовного орфографічного перетворення.
Ухвалою суду від 16.03.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та вирішено, що справа розглядатиметься за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Представник відповідача надав відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову та зазначив, що до загального страхового стажу не враховано періоди роботи: 
-в колгоспі згідно довідки №01-20/296 від 18.09.2025 з жовтня 1986 року по грудень 1993 року, оскільки зазначене прізвище « ОСОБА_5 » - « ОСОБА_4 » не відповідає паспортним даним - « ОСОБА_3 ».
-стаж роботи згідно довідок про заробітну плату №01-12/109 від 03.11.2025 з січня 1993 по грудень 1997 та №01-20/298 від 18.09.2025 з січня 1998 по грудень 2000, оскільки зазначене прізвище « ОСОБА_2 » не відповідає паспортним даним « ОСОБА_3 ».
До загального стажу роботи згідно додатку до трудової книжки від 02.10.1986 НОМЕР_2 не враховано період роботи в колгоспі «Росія» КСП «Росія» з жовтня 1986 по жовтень 2001 (стаж враховано частково з 01.01.1999 по жовтень 2001 згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування), оскільки при звільненні відсутній підпис відповідальної особи.
Справа розглянута у письмовому провадженні. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_3 .
24.11.2025 року позивач звернувся до органу ПФУ із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», яку за принципом екстериторіальності розглянуто ГУ ПФУ в Полтавській області та прийнято рішення від 08.01.2026 року №212450015253 про відмову у призначенні пенсії за віком, у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Необхідний пільговий стаж становить 10 років, пільговий стаж заявника 08 років 11 місяців 08 днів. 
В оскаржуваному рішенні зазначено, що до загального страхового стажу не враховано періоди роботи: 
-в колгоспі згідно довідки №01-20/296 від 18.09.2025 з жовтня 1986 року по грудень 1993 року, оскільки зазначене прізвище « ОСОБА_5 » - « ОСОБА_4 » не відповідає паспортним даним - « ОСОБА_3 ».
-стаж роботи згідно довідок про заробітну плату №01-12/109 від 03.11.2025 з січня 1993 по грудень 1997 та №01-20/298 від 18.09.2025 з січня 1998 по грудень 2000, оскільки зазначене прізвище « ОСОБА_2 » не відповідає паспортним даним « ОСОБА_3 ».
До загального стажу роботи згідно додатку до трудової книжки від 02.10.1986 НОМЕР_2 не враховано період роботи в колгоспі «Росія» КСП «Росія» з жовтня 1986 по жовтень 2001 (стаж враховано частково з 01.01.1999 по жовтень 2001 згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування), оскільки при звільненні відсутній підпис відповідальної особи.
Позивач, вважаючи рішення ГУ ПФУ від 08.01.2026 року №212450015253 протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а також вважаючи, що йому мають бути зарахованими до страхового стажу спірні періоди роботи та призначена пенсія за віком – звернулася до суду з цим позовом.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-IV (далі Закон №1058-IV) розроблений відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам, передбаченим цим Законом.
Частиною 1 статті 44 Закону №1058-IV передбачено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Згідно з п.1 ч.1 ст.45 Закону №1058-IV пенсія за віком призначається з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, якщо звернення за пенсією відбулося не пізніше трьох місяців з дня досягнення особою пенсійного віку.
Відповідно до ч.1 ст.26 Закону №1058-IV на призначення пенсії за віком мають право особи після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років (ч.2 ст.26 Закону №1058-IV).
Відповідно до ч.1 ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-ХІІ) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом першим Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі Порядок №637) визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування - є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Також за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи (п.3 Порядку №637).
Згідно з підпунктом 1.1. пункту 1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
На період внесення записів до трудової книжки позивача в рамках спірних періодів трудової діяльності також діяла Інструкція №162, яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993. З 29.07.1993 року по сьогодні діє Інструкція №58.
Відповідно до п.1.1 Інструкції №162 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.
Пунктом 2.1. Інструкції №162 встановлено, що заповнення трудових книжок і вкладишів до них виробляється на мові союзної, автономної республіки, автономної області, автономного округу, на території яких розташоване дане підприємство, установа, організація, і офіційною мовою СРСР.
Відповідно п. 2.11. Інструкції №162 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом засвідчує правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка.
Записи роблять акуратно, використовуючи чорнильну або кулькову ручку, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору (абз.3 п.2.3 Інструкції №162).
Згідно з абз. 1 п. 4.1. Інструкції №162 при звільненні робітника або службовця всі записи про роботу, нагородження та заохочення, внесені в трудову книжку за час роботи на даному підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженої ним особи і печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.
Водночас, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що пенсійний орган не врахував до страхового стажу позивача період роботи в колгоспі «Росія» КСП «Росія» з жовтня 1986 по жовтень 2001 (стаж враховано частково з 01.01.1999 по жовтень 2001 згідно даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування), оскільки при звільненні відсутній підпис відповідальної особи у трудовій книжці колгоспника серії НОМЕР_1 від 02.10.1986.
Верховний Суд у постанові від 06.03.2018 по справі № 754/14898/15-а звернув увагу, що підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Пенсійний орган не врахував, що не усі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Окрім цього, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Вказану позицію сформував Верховний Суд в постанові від 06.02.2018 по справі № 677/277/17.
Недотримання роботодавцем вимог Інструкції №58 (відсутність підпису відповідальної особи у записі про звільнення) не може бути підставою для незарахування позивачу спірного періоду роботи, оскільки працівник не може нести відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудової книжки.
Таким чином, суд дійшов висновку, що період роботи в колгоспі «Росія» КСП «Росія» з жовтня 1986 по жовтень 2001 має бути зарахованим до страхового стажу позивача.
Також відповідач не зарахував до страхового стажу позивача періоди роботи:
-в колгоспі згідно довідки №01-20/296 від 18.09.2025 з жовтня 1986 року по грудень 1993 року, оскільки зазначене прізвище « ОСОБА_5 » - « ОСОБА_4 » не відповідає паспортним даним - « ОСОБА_3 ».
- згідно довідок про заробітну плату №01-12/109 від 03.11.2025 з січня 1993 по грудень 1997 та №01-20/298 від 18.09.2025 з січня 1998 по грудень 2000, оскільки зазначене прізвище « ОСОБА_2 » не відповідає паспортним даним « ОСОБА_3 ».
При цьому у пенсійного органу були відсутні заперечення до записів у цих довідках щодо виконуваної позивачем роботи у вказаних періодах.
Також відповідач не заперечував щодо належності позивачу довідки №01-20/296 від 18.09.2025, довідок про заробітну плату №01-12/109 від 03.11.2025 з січня 1993 по грудень 1997 та №01-20/298 від 18.09.2025 з січня 1998 по грудень 2000.
Пунктами 1, 3 Порядку підтвердження наявного стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637 (далі Порядок №637), визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
За відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 18 Порядку №637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що відповідач застосував формальний підхід під час вирішення питання про можливість зарахування до страхового стажу позивача періодів роботи згідно довідки №01-20/296 від 18.09.2025, довідок про заробітну плату №01-12/109 від 03.11.2025 з січня 1993 по грудень 1997 та №01-20/298 від 18.09.2025 з січня 1998 по грудень 2000.
При цьому суд вважає, що покладення на особу, що звертається за призначенням пенсії, додаткового тягаря щодо доведення факту належності їй виданих підтверджуючих довідок є непропорційним втручання органу ПФУ у конституційне право позивача на соціальне забезпечення. В разі наявності обґрунтованих сумнівів щодо належності позивачу цих довідок, орган ПФУ не був позбавлений можливості провести додаткову їх перевірку, здійснити відповідні запити до роботодавця тощо. 
Тому, зазначені періоди роботи також мають бути зараховані до страхового стажу позивача.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що оскаржуване рішення прийняте без урахування усіх обставин, що мають значення для його прийняття та є таким, що не відповідає дотриманню необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Таким чином, рішення від 08.01.2026 року № 212450015253 є протиправним та підлягає скасуванню.
Водночас, пунктом 4.7 Порядку №22-1 встановлено, що право особи на одержання пенсії установлюється на підставі всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих документів органом, що призначає пенсію.
Згідно ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч.2 ст.2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. При цьому під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади. 
Зокрема, повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Відповідно до п.4 ч.2 цієї норми, у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коди ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на заявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норм) закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин. 
З урахуванням дискреційних повноважень відповідача на проведення перевірки поданих для призначення пенсії документів та прийняття рішення, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та захисту шляхом зобов`язання ГУ ПФУ зарахувати до страхового стажу роботи позивача періоди роботи з 03.10.1986 по 31.12.1998 та повторно розглянути заяву позивача від 24.11.2025 про призначення пенсії за віком.
Вимоги щодо зарахування до страхового стажу періодів роботи з 01.01.1999 по 10.10.2001 є безпідставними та не підлягають задоволенню, адже вони вже зараховані до страхового стажу позивача, що підтверджується розрахунком форми РС-право.
Згідно ч.2 ст.77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч.1 ст.90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. 
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору. 
Позивачем за подання даного позову сплачено судовий збір у розмірі 1331,20 грн.
Суд вважає, що на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплаченого судового збору у розмірі 1000 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись статтями 2, 3, 6, 7, 8, 9, 12, 139, 241-246 КАС України, суд, –

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (вул. Гоголя,34, м. Полтава, 36600, ЄДРПОУ 13967927) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, – задовольнити частково. 
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області від 08.01.2026 року №212450015253 про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області зарахувати до страхового стажу роботи ОСОБА_1 періоди роботи з 03.10.1986 по 31.12.1998 та повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 24.11.2025 про призначення пенсії за віком. 
В задоволенні решти позовних вимог - відмовити. 
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області судові витрати за сплату судового збору в розмірі 1000 грн. 
Рішення набирає законної сили у порядку ст. 255 КАС України.
Рішення може бути оскаржене у порядку та строки встановлені ст. 295-297 КАС України. 

Суддя Е.В. Катаєва