ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року 
м. Київ

справа №140/10417/25
адміністративне провадження № К/990/7855/26 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Яковенка М. М.,
суддів: Васильєвої І. А., Шишова О. О.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу № 140/10417/25
за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО АЛЬЯНС ЛУЦЬК» до Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою Державної податкової служби України на ухвалу Волинського окружного адміністративного суду (суддя: Ф. А. Волдінер) від 17 вересня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду (колегія у складі суддів: Т. В. Онишкевич, Л. Я. Гудим, В. Я. Качмар) від 22 січня 2026 року,
УСТАНОВИВ:
І. РУХ СПРАВИ
1. Товариство з обмеженою відповідальністю «ЄВРО АЛЬЯНС ЛУЦЬК» (далі - ТОВ «ЄВРО АЛЬЯНС ЛУЦЬК», позивач) звернулося до Державної податкової служби України (далі - ДПС України, відповідач, скаржник) з позовом, у якому просило:
1) визнати протиправним та скасувати рішення про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності (далі - Рішення) від 28 серпня 2025 року № 1388-р/лєр ДПС ;
2) зобов`язати ДПС України видалити з Єдиного реєстру ліцензіатів з виробництва та обігу спирту, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах інформацію (далі - Реєстр) інформацію щодо припинення дії ліцензії на право виробництва алкогольних напоїв від 08 листопада 2021 року № 990108202100107 терміном дії з 08 листопада 2021 року до 08 листопада 2026 року та поновити про неї інформацію (внести відомості) до цього Реєстру. 
2. Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року провадження у справі за вказаним позовом було відкрито.
3. Водночас ТОВ «ЄВРО АЛЬЯНС ЛУЦЬК» подало заяву про забезпечення позову шляхом зупинення дії Рішення від 28 серпня 2025 року № 1388-р/лєр ДПС до набрання законної сили судовим рішенням у цій адміністративній справі. 
3.1 На обґрунтування вимог заяви позивач зазначив, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову може призвести до шкоди його інтересам та негативних наслідків у вигляді неможливості використання наявного майна (обладнання), примусового зупинення здійснення основних видів господарської діяльності та повної зупинки роботи підприємства.
Також, вказує на те, що позивачем як платником податків належним чином сплачуються податки та інші обов`язкові і платежі, і в разі не вжиття заходів до забезпечення позову буде об`єктивно зупинено не лише роботу підприємства, але й зупинено надходження до бюджетів податків та зборів від заявник (позивача).
ТОВ «ЄВРО АЛЬЯНС ЛУЦЬК» є місцем працевлаштування 16 осіб. Окрім створення робочих місць підприємство відповідно сплачує податок на доходи фізичних осіб та військовий збір з нарахованих даним особам у вигляді заробітної плати доходів.
Крім того, надав суду підтверджуючі документи про взаємовідносини ТОВ «ЄВРО АЛЬЯНС ЛУЦЬК» із партнерами. Дані документи, на думку позивача, вказують на обставини про те, що невжиття заходів забезпечення позову може зупинити роботу не лише ТОВ «ЄВРО АЛЬЯНС ЛУЦЬК» але й його партнерів інших підприємств, які отримують продукцію ТОВ «ЄВРО АЛЬЯНС ЛУЦЬК», та робота яких в значній мірі залежить від поставленої заявником продукції, і, відповідно, може ускладнити роботу та сплату податків останніми.
4. Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року, залишеною без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2026 року, заяву про забезпечення позову задоволено.
Зупинено дію Рішення про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності від 28 серпня 2025 року №1388-р/лєр Державної податкової служби України (04053, місто Київ, Львівська площа, 8, ідентифікаційний код юридичної особи 43005393).
5. Не погоджуючись з рішеннями суддів першої та апеляційної інстанцій, 20 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» відповідачем подано до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій податковий орган просить скасувати ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2026 року, та постановити нову постанову, якою відмовити у задоволені заяви про забезпечення позову.
6. Після усунень недоліків касаційної скарги, ухвалою Верховного Суду від 11 березня 2026 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та встановлено строк для подання відзиву. Витребувані матеріали справи. 
6.1 Водночас, вказаною ухвалою Верховного Суду відмовлено в задоволенні клопотання про зупинення ухвали Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у справі № 140/10417/25.
7. Через систему «Електронний суд» 20 березня 2026 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому, позивач, посилаючись на те, що вимоги касаційної скарги є необґрунтовані та не можуть бути задоволені, просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.
8. Ухвалою Верховного Суду закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд у порядку письмового провадження. 
IІ. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
9. Задовольняючи заяву, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що припинення дії ліцензії № 99010820210107 оскаржуваним Рішенням призводить до неможливості ТОВ «ЄВРО АЛЬЯНС ЛУЦЬК» здійснювати свій основний вид господарської діяльності виробництва пива та його реалізацію, що негативно плине на економічні показники діяльності позивача, здатність виконати договірні зобов`язання перед контрагентами за договорами реалізації пива власного виробництва, забезпечити відповідний рівень заробітної плати працівників та зберегти наявні робочі місця, а отже можливість сплачувати податкові платежі як до державного, так і до місцевого бюджету, які за період з 01 січня 2025 року по 01 вересня 2025 року було сплачено на загальну суму 1 848 304,96 грн. При цьому на ТОВ «ЄВРО АЛЬЯНС ЛУЦЬК» працевлаштовано 16 осіб.
Відтак, на думку судів, невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного Рішення істотно ускладнить поновлення прав як позивача, так і його працівників та контрагентів, а також буде вимагати значних зусиль та фінансових ресурсів для поновлення становища, що існувало до того.
Водночас судами звернуто увагу на те, що в умовах воєнного стану та руйнування економіки України внаслідок прямої збройної агресії російської федерації збереження функціонування суб`єктів економічної діяльності, насичення коштами фінансової системи країни, виконанням податкових та соціальних зобов`язань мають особливе значення.
Наведене дає підстави для висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам та інтересам заявника до ухвалення рішення в адміністративній справі та необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав позивача у майбутньому.
Водночас судами наголошено на тому, що вказаний захід забезпечення позову спрямований виключно на збереження існуючого правового становища ТОВ «ЄВРО АЛЬЯНС ЛУЦЬК» до вирішення судом спору по суті і є тимчасовим заходом, покликаним запобігти виникненню ускладнень та докладанню значних та невиправданих зусиль для відновлення господарської діяльності товариства у разі ухвалення рішення на його користь, не порушує прав та законних інтересів відповідача чи інших осіб.
IІІ. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
10. Скаржник у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками суддів першої та апеляційної інстанцій, вважає їх необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню, оскільки судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень у справі.
11. Касаційна скарга вмотивована тим, що ДПС України не вбачає достатніх підстав для забезпечення позову у обраний судом спосіб, оскільки позивачем не доведено наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам та інтересам чи ризику унеможливлення їх ефективного захисту без вжиття таких заходів.
Сама лише незгода позивача з рішенням суб`єкта владних повноважень та факт його оскарження не свідчать про очевидну протиправність такого рішення і не є підставою для забезпечення позову. Водночас суд не навів належних доказів, які б підтверджували висновки про наявність загрози ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.
Скаржник наголошує, що позивачем не доведено та не підтверджено належними і допустимими доказами обставини, які б свідчили про наявність реальної загрози заподіяння шкоди його правам та інтересам до ухвалення рішення у справі. Водночас суд, посилаючись на ймовірність ускладнення виконання рішення суду та необхідність ефективного захисту прав позивача, не навів, які саме докази покладено в основу таких висновків, та не здійснив їх належної оцінки.
Крім того, відповідно до статті 42 Господарського кодексу України підприємницька діяльність здійснюється на власний ризик, що включає можливість настання негативних економічних наслідків, зокрема втрат інвестицій чи інших збитків.
До того ж, винесення розпоряджень, визначених Законом № 481 не ставиться у залежність від можливості здійснення відповідним суб`єктом, у даному випадку позивачем, його господарської діяльності.
Водночас застосовані судом заходи забезпечення позову фактично призвели до надання позивачу можливості безперешкодно продовжувати діяльність з виробництва за відсутності чинної ліцензії, що суперечить вимогам законодавства та фактично вирішує спір по суті до ухвалення судового рішення, створюючи ризик безпідставних втрат бюджету.
Скаржник вказує на неврахування судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень висновків, що викладені Верховним Судом у постановах від 18 лютого 2021 року № 420/7063/20, від 10 квітня 2019 року справа № 826/16509/18, від 17 червня 2020 року № 380/930/20, від 19 червня 2018 року у справі № 826/9263/17, від 17 червня 2020 року у справі № 380/930/20, від 26 червня 2018 року у справі № 826/24815/15, від 15 травня 2019 року справа № 825/1496/17, від 16 листопада 2022 року № 640/7523/22, від 06 грудня 2022 року № 140/8745/21, від 18 лютого 2021 року № 420/7063/20, від 11 серпня 2021 року № 380/11600/20, від 04 серпня 2022 року № 420/21952/21, від 19 жовтня 2023 року № 440/9568/22, від 10 квітня 2019 року у справі № 826/16509/18, від 17 червня 2020 року у справі № 380/930/20 тощо.
IV. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
12. Верховний Суд, переглянувши оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 КАС України, виходить з такого.
13. Ключовим питанням під час касаційного перегляду справи є перевірка дотримання апеляційним судом вимог статей 150 - 154 КАС України в контексті наявності/відсутності підстав для забезпечення позову у цій справі, з урахуванням фактичних обставин і предмета позовних вимог, у спосіб, обраний позивачем і застосований судами попередніх інстанцій.
14. Частинами першою та другою статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо :
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
15. Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
16. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
17. В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).
18. Питання застосування статей 150 - 154 КАС України було предметом неодноразового розгляду Верховний Судом (зокрема, але не виключно постанови від 14 січня 2025 року у справі № 580/9027/24, від 09 квітня 2025 року у справі № 160/26885/24, від 02 квітня 2025 оку у справі № 160/28383/24, від 20 березня 2025 року у справі № 460/179/24, від 21 травня 2025 року у справі № 160/12100/24, від 09 жовтня 2025 року у справі № 440/6267/25).
19. Верховний Суд зазначав, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
20. Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
21. При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
22. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
23. При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
24. Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
25. Суд також повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
26. При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
27. Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
28. У постанові від 19 жовтня 2023 року у справі № 440/9568/22 Верховний Суд сформулював такий висновок. Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
29. В ухвалі від 24 січня 2024 року у справі № 140/1568/23 Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що інститут забезпечення адміністративного позову є складним та специфічним інструментом, призначення якого полягає у створенні можливості реального й ефективного захисту прав, свобод і законних інтересів, зокрема фізичних та юридичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, що реалізується в залежності від індивідуальних фактичних обставин конкретної справи, що й зумовлюють різні висновки щодо наявності підстав для його застосування.
30. Отже, та обставина, що в іншій справі позов було забезпечено і Верховний Суд з цим погодився, не означає наявність безумовних підстав для застосування таких заходів у будь-якій іншій справі, в тому числі з подібним предметом спору. Це обґрунтовується тим, що за змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Натомість, результат вирішення справи та/або порушеного питання завжди залежить від фактичних обставин у кожній конкретній справі, доказів, наявних на підтвердження доводів та/або заперечень, та їх сукупної правової оцінки.
31. Як вбачається з оскаржуваних судових рішень суди дійшли висновку, що невжиття судом забезпечення адміністративного позову, може призвести до порушення прав та законних інтересів позивача, ускладнити або зробити фактично неможливим виконання рішення суду у цій справі у майбутньому, з огляду на можливі негативні наслідки дій Відповідача щодо припинення дії ліцензії. Суди погодились з доводами позивача, що припинення дії ліцензії призведе до негативних наслідків, а саме негативно плине на економічні показники діяльності позивача, здатність виконати договірні зобов`язання перед контрагентами за договорами реалізації пива власного виробництва, забезпечити відповідний рівень заробітної плати працівників та зберегти наявні робочі місця, а отже можливість сплачувати податкові платежі як до державного, так і до місцевого бюджету
32. Таким чином суди погодились з доводами позивача та задовольнили його заяву про забезпечення позову.
33. Колегія суддів не може погодитися із обґрунтованістю таких висновків судів та зазначає про поверхневий підхід судів до вирішення порушеного перед ними питання.
34. Так, Верховний Суд дотримується усталеної позиції, що заявник має довести перед судом існування та вплив на нього обставин, з огляду на які він просить вжити заходи забезпечення позову. Вирішуючи подану заяву, суди обмежилися лише загальними твердженнями про можливість настання негативних наслідків для господарської діяльності Товариства, проте, не вказали, які докази на це вказують та не навели конкретної аргументації з цього приводу.
35. Не можна залишити поза увагою і те, що на підтвердження своїх вимог до заяви про забезпечення позову Товариство долучило Виписку з ЄДРПОУ, Рішення про припинення дії ліцензії, акт перевірки, наказ на проведення фактичної перевірки, накладна на переміщення, ліцензія на оптову торгівлю та виробництво алкогольних напоїв, видаткові накладні на придбання сировини, журнал з виробництва, журнал обліку готової продукції, витяги з єдиного реєстру ліцензіатів, лист про результати розгляду заперечень. Зміст вказаних доказів свідчить про те, що вони долучені з метою підтвердження доводів заяви про очевидну протиправність рішення. Разом з тим, жодних доказів, які б свідчили про дійсний вплив означеного рішення на здійснення Товариством господарської діяльності, до заяви про забезпечення позову долучено не було, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги.
36. Варто підкреслити й те, що припинення дії ліцензії стосовно одного виду діяльності суб`єкта господарювання (в тому числі й основного) за наявності інших відкритих КВЕД відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не може слугувати єдиним та безперечним доказом на користь висновку про наявність підстав для забезпечення позову.
37. Доводячи обставини впливу рішення контролюючого органу на господарські відносини суб`єкта господарювання з третіми особами, недостатнім є надання суду лише договорів із контрагентами. За наявності у відповідного підприємства інших господарських одиниць, які мають не припинені ліцензії на право здійснення певного виду діяльності, відсутні підстави стверджувати про об`єктивну неможливість виконання таким суб`єктом господарювання взятих на себе господарських зобов`язань перед третіми особами. З цих же підстав не можуть бути визнані обґрунтованими доводи заявника про вивільнення працівників, неможливість сплачувати податки і збори.
38. Як вже зазначалось вище, в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача.
39. Проте оскаржувані судові рішення у цій справі не містять жодного обґрунтованого мотиву, з якого суди дійшли висновку, що невжиття заходів забезпечення позову у цій справі може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, як і не вказано, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, складність вчинення цих дій, не встановлено, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
40. При вирішенні питання про забезпечення позову суди обмежилися лише висновками, що припинення ліцензії може призвести до невідвотротних наслідків щодо діяльності позивача, при цьому суди не надали належної оцінки доводам заявника з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заяви щодо забезпечення позову.
41. Як вже зазначалось вище, підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
42. Водночас слід звернути увагу, що позивач на момент подання заяви про забезпечення позову не надав жодного належного та допустимого доказу того, що виробництво алкогольних напоїв на час звернення до суду та на момент вчинення відповідачем дій щодо припинення дії ліцензії була основним видом його господарської діяльності або становила ключове джерело отримання доходу.
43. У світлі викладеного вище колегія суддів визнає обґрунтованими доводи скаржника, що позивач не довів існування та впливу на нього обставин, виходячи з яких він просив вжити заходи забезпечення позову. Недоведеність таких обставин є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки обов`язковою передумовою для співставлення інтересів сторін є встановлення реальності впливу або можливості впливу на такі інтереси спірних правовідносин, в той час як в цій справі наразі відсутні жодні докази на підтвердження настання обставин, про які вказував позивач. Вжиття заходів забезпечення позову на основі одних лише тверджень є невиправданим та порушує правову визначеність у відповідних правовідносинах.
44. При цьому колегія суддів не заперечує того, що забезпечення позову шляхом зупинення дії спірного розпорядження може убезпечити позивача від понесення ним збитків, настання майнових втрат, нанесення шкоди у вигляді недоотримання прибутку тощо.
45. Проте варто врахувати, що такі обставини в будь - якому випадку не визначені нормами статті 150 КАС України як безумовні підстави для забезпечення позову, а отже, не вказують і не можуть вказувати на очевидну протиправність адміністративного акта.
46. Це узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 826/14951/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 826/16216/18, від 13 жовтня 2020 року у справі № 460/549/20, від 11 березня 2021 року у справі № 640/23179/19, від 30 вересня 2021 року у справі № 160/7358/21, за змістом яких підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше й у разі оскарження відповідного акта суб`єкта владних повноважень особа має право разом з іншими позовними вимогами заявити вимоги про відшкодування спричиненої таким актом шкоди.
47. У згаданих справах Верховний Суд відхилив доводи стосовно можливого нанесення суб`єкту господарювання майнової шкоди як підстави для забезпечення позову і обставини, які ускладнюють чи унеможливлюють ефективний захист чи поновлення порушених прав та інтересів, зазначивши, що безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
48. Враховуючи викладене, висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для застосування заходів забезпечення адміністративного позову є помилковим.
49. За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що Товариством не доведено необхідність вжиття застосованого судами заходу забезпечення позову з урахуванням положень частини другої статті 150 КАС України, застосований захід є таким, що суперечить приписам частини другої статті 151 КАС України, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що ухвала Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року та постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2026 року підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви Товариства про забезпечення позову.
50. Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Державної податкової служби України задовольнити.
Скасувати Ухвалу Волинського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у справі № 140/10417/25.
Ухвалити нове рішення.
У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО АЛЬЯНС ЛУЦЬК» про забезпечення позову відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М. М. Яковенко
Судді І. А. Васильєва
О. О. Шишов