ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.03.2026 Справа № 914/3859/25

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді О.С. Скрипчук 
суддів Н.М. Кравчук
О.І. Матущак,
секретар судового засідання Постолатій В.Р., 
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» б/н від 20.12.2026 (вх. № 01-05/503/26 від 23.02.2026)
на ухвалу Господарського суду Львівської області від 18.02.2026 (м. Львів, суддя Крупник Р.В.)
у справі № 914/3859/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел - Естейт Груп», м. Львів
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль», м. Хмельницький
про: стягнення заборгованості та штрафу
за участю представників сторін:
від позивача: Юзьків В.М.
від відповідача: Вітрук Ю.В.
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел - Естейт Груп» звернулося до Господарського суду Львівської області із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-Стиль» про стягнення заборгованості та штрафу.
В подальшому, позивач подав до суду заяву (вх. №662/26 від 16.02.2026), у якій просив вжити заходи забезпечення позову у справі №914/3859/25 шляхом накладення арешту в межах ціни позову (1`992`820,89 грн.) до вирішення справи по суті на:
- грошові кошти, які знаходяться на рахунках в банківських установах та належать ТОВ «Т-Стиль»;
- на нерухоме майно, яке належить ТОВ «Т-Стиль» на праві власності (тимчасове обмеження права на відчуження/розпорядження майном, без обмеження/позбавлення права користування ним), а саме: об`єкт нерухомого майна будівлю, протирадіаційне сховище (ІТМ-1), загальною площею: 1`164,6 кв. м, що розташована за адресою: м. Рівне, вул. Фабрична, буд. 12, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 281881085606.
В обґрунтування поданої заяви ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» посилається на те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду, виконання якого безпосередньо пов`язане з наявністю у боржника грошових коштів та/або майна. Відсутність дій щодо сплати заборгованості відповідачем свідчить про наявність ризиків зникнення грошових коштів, що містяться на відкритих рахунках в фінансових установах та/або банках, а також про імовірність утруднення виконання рішення у разі невжиття заходів забезпечення. Зважаючи на подання позову, відповідач може в у будь-який момент як розпорядитися коштами, що знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності. Ймовірність розпорядження коштами з метою уникнення виконання зобов`язання є беззаперечною. Отже, виконання судового рішення у справі (за умови задоволення позовних вимог) безпосередньо залежить від того, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.
Ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.02.2026 у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» про забезпечення позову (вх. №662/26 від 16.02.2026) у справі №914/3859/25 відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції зазначив, що доводи позивача ґрунтуються виключно на припущеннях про можливе розпорядження відповідачем своїми коштами чи майном, без надання належних і допустимих доказів того, що відповідач вчиняє або має намір вчинити дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язань. Водночас встановлено, що відповідач здійснює господарську діяльність, володіє майном, а також раніше належно виконував договірні зобов`язання, а відсутність оплати пов`язана, зокрема, із наслідками пошкодження виробничих потужностей внаслідок бойових дій.
Крім того, місцевий суд дійшов висновку про неспівмірність обраного заходу забезпечення позову із заявленими вимогами та порушення балансу інтересів сторін. Зокрема, значну частину суми позову становить штраф, розмір якого не є безспірним і може бути зменшений судом, а накладення арешту на всі кошти та майно в межах цієї суми є надмірним. Суд також врахував статус відповідача як критично важливого підприємства для економіки, що разом із застосуванням арешту могло б призвести до непропорційного втручання в його господарську діяльність.
Не погодившись з ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.02.2026 року, позивачем через систему «Електронний суд» було подану апеляційну скаргу б/н від 20.12.2026 (вх. № 01-05/503/26 від 23.02.2026), у якій скаржник просить скасувати оскаржувану ухвалу, прийняти нове рішення, яким заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» про забезпечення позову задоволити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неправомірно застосував завищений стандарт доказування та фактично вимагав від позивача доведення обставин, які не є обов`язковими для вирішення питання про забезпечення позову. Зокрема, апелянт вказує, що у спорах про стягнення грошових коштів сама по собі можливість відповідача вільно розпоряджатися своїм майном і коштами вже створює ризик утруднення виконання рішення, а забезпечення позову має превентивний характер. Крім того, на переконання скаржника, місцевий суд безпідставно переклав на позивача обов`язок доводити відсутність у відповідача коштів або наявність виконавчих проваджень, не врахував систематичне прострочення платежів та відступив від усталеної практики Верховного Суду.
Також апелянт зазначає, що суд першої інстанції передчасно оцінив обґрунтованість позовних вимог, зокрема щодо можливості зменшення штрафу, що виходить за межі розгляду питання про забезпечення позову, та дійшов помилкового висновку про неспівмірність заходів забезпечення. На думку апелянта, арешт у межах суми позову є співмірним, а саме відповідач повинен доводити його надмірність чи недоцільність, чого зроблено не було.
Відповідач подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Львівської області без змін.
Відзив на апеляційну скаргу мотивований тим, що апеляційна скарга є необґрунтованою та висновків місцевого господарського суду не спростовує.
У судове засідання 11.03.2026 з`явилися представник позивача та відповідача, надали пояснення щодо обставин справи.
Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, розглянувши матеріали справи, оцінивши подані сторонами докази на відповідність їх фактичним обставинам і матеріалам справи, судова колегія вважає за доцільне зазначити наступне.
Статтею 136 ГПК України передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Пунктом 1 частини 1 статті 137 ГПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
У заяві про забезпечення позову позивач просить одночасно накласти арешт на грошові кошти, які знаходяться на рахунках в банківських установах і належать ТОВ «Т-Стиль», та на нерухоме майно, яке належить ТОВ «Т-Стиль» на праві власності, а саме на будівлю, протирадіаційне сховище (ІТМ-1), загальною площею: 1`164,6 кв. м, що розташована за адресою: м. Рівне, вул. Фабрична, буд. 12, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2818810856060.
Зі змісту наданої позивачем Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно №463442983 від 09.02.2026 вбачається, що вказаний об`єкт нерухомого майна належить відповідачу з 23.10.2023.
Разом з тим, предметом позову у даній справі є матеріально-правові вимоги майнового характеру про стягнення із відповідача 201 331, 80 грн заборгованості зі сплати фіксованої орендної плати за грудень 2025 року та 1 791 489, 09 грн штрафу за несвоєчасну сплату орендної плати в місяці, що передують грудню 2025 року та за грудень 2025 року.
Як на підставу позовних вимог позивач посилається на порушення відповідачем своїх договірних зобов`язань щодо своєчасного внесення орендної плати за Договором оренди нежитлового приміщення №Ч/ГЛ від 19.07.2024.
Колегія суддів зазначає, що умовою застосування заходів забезпечення, у випадку заявлення позовних вимог майнового характеру, рішення суду за котрими потребуватиме вчинення дій примусового характеру, є можливість істотного ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду.
У постанові Верховного Суду від 17.06.2022 у справі №908/2382/21 суд касаційної інстанції виснував, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язано з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову. Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову, буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.
Таким чином, розглядаючи позовні вимоги ТОВ «Компанія Ріел-Естейт Груп» про стягнення із відповідача заборгованості та штрафу, суд за наявності обставин того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, може забезпечити позов шляхом накладення арешту на грошові кошти та на майно відповідача. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.
Під час вирішення питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Проаналізувавши доводи позивача, а також докази, подані на їх підтвердження, колегія суддів зазначає, що місцевий суд дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки позивач не довів, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання чи призведе до невиконання рішення суду, в тому числі у зв`язку з тим, що відповідачем вчиняються дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду.
Доводи позивача про необхідність забезпечення позову ґрунтуються на загальному суб`єктивному твердженні про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду. Позивач вважає, що накласти арешт на грошові кошти та майно відповідача потрібно тому, що останній не сплачує заборгованість за орендою, що вказує на ризик зникнення грошових коштів та майна, оскільки можливість розпорядження такими є беззаперечною.
Суд зазначає, що виходячи з конкретних обставин даної справи, сама по собі можливість відповідача розпоряджатися у будь-який час належними йому грошовими коштами, а також майном, на котре позивач просить накласти арешт, ще не є безумовним свідченням того, що невжиття заходів забезпечення позову ускладнить чи взагалі унеможливить виконання рішення суду в даній справі. Зокрема, позивач не довів, що у ТОВ «Т-Стиль» будуть відсутні кошти, які можуть слугувати предметом стягнення у разі задоволення позовних вимог, як і не довів того, що у відповідача існують істотні фінансові труднощі, які спричинять невиконання рішення суду в даній справі. Так, ним не надано жодних доказів існування виконавчих проваджень, де ТОВ «Т-Стиль» перебуває у статусі боржника, чи судових рішень, що набрали законної сили про стягнення із відповідача грошових коштів.
Апелянт не наводить жодних обставин в обґрунтування того, що існує ймовірність, що майно (в тому числі грошові суми, тощо), яке є у відповідача може зникнути, зменшитись, що може призвести до ускладнення виконання рішення в разі задоволення позову. Зокрема, не викладено обставин та не надано доказів, які вказують на наміри відповідача вчиняти дії безпосередньо щодо відчуження своїх активів.
Натомість, зі змісту наданої позивачем Інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно №463442983 від 09.02.2026 прослідковується, що ТОВ «Т-Стиль» є як власником, так і користувачем цілого ряду об`єктів нерухомості, які він використовує в своїй господарській діяльності. Вказане свідчить як про те, що відповідач проводить активну господарську діяльність, грошові кошти з котрої можуть слугувати об`єктом стягнення у разі задоволення позовних вимог в даній справі, так і те, що за відсутності грошових коштів на банківських рахунках відповідача, виконання рішення в даній справі може відбутися шляхом реалізації належного йому майна.
За твердженням позивача, в період з липня 2024 року і по вересень 2025 року відповідач допустив лише прострочення сплати орендної плати за квітень 2025 року на 6 днів, а також за травень 2025 року на 3 дні. Довші періоди прострочення сплати коштів за користування приміщенням відповідач став допускати, починаючи з вересня 2025 року, зокрема сплату оренди за жовтень 2025 року прострочив на 36 днів, а за листопад на 32 дні. За грудень 2025 року ТОВ «Т-Стиль» орендну плату в розмірі 201 331,80 грн за користування приміщеннями не сплатило і стягнення вказаної плати, на момент розгляду заяви про забезпечення позову, є предметом позовних вимог.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що 10.09.2025 одне із приміщень ТОВ «Т-Стиль» в м. Волочиськ Хмельницької області, яке за твердженням відповідача забезпечувало до 30% виробництва всього обсягу продукції, яка реалізовувалася в орендованих ним приміщеннях, зазнало ракетного обстрілу держави-агресорки та було пошкоджене разом із майном відповідача, котре в ньому знаходилося. Вказане підтверджується Витягом з ЄДРСР про реєстрацію кримінального провадження №22025240000000148 від 10.09.2025 та Звітом з технічного обстеження об`єкта будівництва, пошкодженого внаслідок бойових дій, спричинених збройною агресією російської федерації від 17.11.2025.
У зв`язку із пошкодженням частини виробництва, ТОВ «Т-Стиль» вело листування з позивачем щодо перегляду умов сплати орендної плати за Договором оренди нежитлового приміщення №Ч/ГЛ від 19.07.2024 для можливості відновити фінансовий стан відповідача.
Колегія суддів зазначає, що посилання апелянта на неналежне виконання відповідачем зобов`язань, не є достатньою підставою для вжиття заходів до забезпечення позову, оскільки це мотивовано виключно припущенням про імовірну неможливість виконання рішення суду у даній справі, що не створює підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Зважаючи на все викладене вище, колегія судді зазначає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову слід відмовити.
Підсумовуючи все вищевказане, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника не знайшли свого підтвердження в ході розгляду апеляційної скарги. Ці доводи не спростовують фактів, покладених в основу ухвали Господарського суду Львівської області у справі № 914/3859/25.
За приписами частин 1, 2, 4 статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до ч.ч. 1-5 статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
З огляду на вищевказане, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, що мають значення для справи, надав належну оцінку дослідженим доказам, прийняв законне обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому їх необхідно залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.
Судові витрати
З огляду на те, що суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст. ст. 86, 269, 270, 275, 276, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд
УХВАЛИВ :
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія Ріел-Естейт Груп» б/н від 20.12.2026 (вх. № 01-05/503/26 від 23.02.2026) залишити без задоволення.
2. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 18.02.2026 у справі №914/3859/25 залишити без змін.
3. Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя О.С. Скрипчук

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя О.І. М атущак