ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

30 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 280/219/26	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача: Шальєвої В.А.,
суддів: Чередниченка В.Є., Іванова С.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження у м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року (суддя Батрак І.В.) в справі № 280/219/26 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 про:
визнання протиправною бездіяльності щодо ненарахування та невиплати підйомної допомоги після зарахування його до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, що затверджений наказом Міністра оборони України 05 лютого 2018 року №45, у розмірі місячного грошового забезпечення і 50 відсотків місячного грошового забезпечення позивача на дружину позивача – ОСОБА_2 ;
зобов`язання здійснити перерахунок та виплатити підйомну допомогу після зарахування його до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги, що затверджений наказом Міністра оборони України 05 лютого 2018 року №45, у розмірі місячного грошового забезпечення позивача і 50 відсотків місячного грошового забезпечення на дружину позивача – ОСОБА_2 .
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року Адміністративну справу №280/219/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії передано на розгляд Донецького окружного адміністративного суду.
В апеляційній скарзі позивач просить скасувати ухвалу з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Звертає увагу, що місцем реєстрації позивача є місто Маріуполь Донецької області, проте позивач має статус внутрішньо переміщеної особи й згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи фактичним місцем проживання/перебування є: АДРЕСА_1 .
Отже, відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 25 КАС України він має право на звернення із позовною заявою до адміністративного суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем перебування, тобто до Запорізького окружного адміністративного суду.
Також апелянт просить стягнути на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн. 
Справа судом розглянута без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами відповідно до ч. 2 ст. 312 КАС у зв`язку з поданням апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції, зазначену в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд доходить висновку, що апеляційна скарга має бути задоволена з наступних підстав.
Суд першої інстанції вважав, що оскільки ані позивач, ані відповідач не зареєстровані на території Запорізької області, тому цей спір не віднесено до територіальної підсудності Запорізького окружного адміністративного суду.
Враховуючи те, що при поданні позовної заяви позивач обрав територіальну підсудність за зареєстрованим місцем проживання позивача, суд першої інстанції передав адміністративну справу до Донецького окружного адміністративного суду.
Суд визнає висновок суду першої інстанції помилковим, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи №2323-5000600379 від 30 березня 2022 року зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_3 .
Місцезнаходження відповідача: Дніпропетровська область, Синельниківський район, смт. Покровське, вул. Центральна, 22.
Абзацом першим частини першої статті 25 КАС України установлено, що адміністративні справи з приводу оскарження індивідуальних актів, а також дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які прийняті (вчинені, допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи (їх об`єднань), вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, крім випадків, визначених цим Кодексом.
Питання передачі адміністративної справи з одного адміністративного суду до іншого врегульовано статтею 29 КАС України, відповідно до пункту 2 частини першої якої суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо при відкритті провадження у справі суд встановить, що справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.
З огляду на зміст позовних вимог, при визначенні територіальної підсудності слід керуватися саме положеннями абзацу першого частини першої статті 25 КАС України, за якою позовна заява подається за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача.
Суд першої інстанції вважав, що оскільки ані позивач, ані відповідач не зареєстровані на території Запорізької області, а використання для встановлення конкретного суду за визначеною територіальною підсудністю фактичної адреси проживання матиме наслідком невизначеність при вчиненні окремих процесуальних дій, адже фактичне місце проживання може змінюватись чи не щодня, тому цей спір не віднесено до територіальної підсудності Запорізького окружного адміністративного суду.
Суд визнає помилковим наведений висновок суду першої інстанції.
Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб встановлює Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20 жовтня 2014 року №1706-VII (далі - Закон №1706-VII), що набув чинності 22 листопада 2014 року.
Відповідно до статті 1 Закону №1706-VII внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об`єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.
Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.
Частиною першою статті 5 Закону №1706-VII визначено, що довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.
Отже, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на певний період.
Відповідно, довідка №2323-5000600379 від 30 березня 2022 року про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є належним доказом того, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_3 .
Тому суд доходить до висновку, що звернувшись з цим позовом саме до Запорізького окружного адміністративного суду, позивач правильно визначив територіальну підсудність цього спору.
Суд зауважує, що місце перебування та місце проживання фізичної особи є різними поняттями у розумінні статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». 
Так, місцем перебування є житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги;
місцем проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.
При цьому положеннями частини першої статті 5 Закону №1706-VII довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи віднесено до документів, що засвідчують місце проживання внутрішньо переміщеної особи.
Зважаючи на наведене, суд доходить до висновку про помилковість висновку суду першої інстанції про передачу справи за територіальною підсудністю за зареєстрованим місцем проживання позивача, яке знаходиться на тимчасово окупованій території.
Стосовно питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне.
За положеннями частин першої та шостої статті 139 КАС України, яка регулює питання розподілу судових витрат, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Отже, питання розподілу судових витрат має вирішуватися судом при ухваленні судового рішення по суті позовних вимог, тоді як судом скасована ухвала суду першої інстанції про передачу справи на розгляд іншого суду. 
Тому суд доходить до висновку про передчасність заявлення позивачем вимог про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що судом першої інстанції при постановленні ухвали неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, що є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 6, 7, 8, 9, 242, 243, 308, 312, 315, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року в справі № 280/219/26 задовольнити.
Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 19 січня 2026 року в справі № 280/219/26 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії скасувати.
Направити справу № 280/219/26 для продовження розгляду до Запорізького окружного адміністративного суду.
Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розподіл витрат на професійну правничу допомогу.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати ухвалення 30 березня 2026 року та касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Шальєва 

суддя В.Є. Чередниченко 

суддя С.М. Іванов