Дата документу 30.03.2026	Справа № 554/17976/25	
 	Провадження № 2/554/1059/2026	

РІШЕННЯ
Іменем України

30 березня 2026 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави в складі:
головуючого судді – Гольник Л.В., 
за участю секретаря – Фесенко К.О.,
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Деряги О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за прострочення виконання зобов`язання,- 

в с т а н о в и в:

У грудні 2025 року до Шевченківського районного суду міста Полтави надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України (далі – ДКС) про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за прострочення виконання зобов`язання.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 30.10.2023 у справі 554/13154/22 позов ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури, ДКС про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, задоволено в повному обсязі, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку ДКС, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь ОСОБА_1 – 240 500 грн.
17.01.2024 року Октябрським районним судом міста Полтави видано виконавчий лист у справі №554/13154/22.
ОСОБА_1 на адресу ДКС направив заяву від 19.02.2024 року про виконання рішення суду із вимогою про перерахування грошових коштів у сумі 240500 грн, до якої долучив рішення суду, оригінал виконавчого листа у справі 554/13154/22, довідку з реквізитами рахунку для перерахування коштів. ДКС отримала його заяву 23.02.2024 року.
Відповідно до частини четвертої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі – Закон № 4901-VI) перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.
Початком перебігу тримісячного строку слід вважати наступний робочий день після отримання заяви ОСОБА_1 разом із виконавчим листом – 26.02.2024 року, а кінцевим строком виконання зобов`язання – 25.05.2024 року.
У той же час зобов`язання виконано 17.10.2025 року.
Зважаючи на викладене, ДКС прострочила виконання зобов`язання, початком строку якого слід вважати наступний день після спливу тримісячного строку встановленого у ч.4 ст. 3 Закону № 4901-VI, тобто з 26.05.2024, а кінцевим день виплати – 17.10.2025, а всього 510 днів.
Ураховуючи викладене, сума інфляційних втрат за вказаний період становить 42 802, 00 грн, а сума 3% річних дорівнює 10 081, 23 грн. Загалом боржник повинен сплатити за прострочення 510 днів виконання зобов`язання на користь ОСОБА_1 52 883, 23 грн.
У зв`язку з цим, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

19.12.2025 року суд відкрив провадження за вказаною позовною заявою в загальному позовному провадженні з викликом сторін.
20.02.2026 року суд закрив підготовче провадження у справі та призначив до судового розгляду.

Відповідач ДКС направив до суду відзив, у якому просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 23.02.2024 позивач подав заяву про виконання рішення суду на виконання до ГУ Державної казначейської служби України у Полтавській області (далі по тексту – ГУ ДКС).
Згідно з пунктом 37 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (далі – Порядок № 845) ГУ ДКС звернулось до заподіювача шкоди – Полтавської обласної прокуратури та, після отримання відповіді, листом від 19.03.2024 № 04-20-06/3074 пакет документів було направлено для виконання до ДКС. Зазначений пакет документів надійшов до ДКС 27.03.2024 та зареєстровано за вх. 08-26804. Саме з цієї дати пакет документів у справі № 554/13154/22 обліковувався на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030.
Разом з тим, станом на 29.02.2024 на виконанні за КПКВК 3504030 залишалось 792 судових рішень на суму понад 259 955,14 тис. грн, а для забезпечення виконання усіх судових рішень, що прийняті ДСК до обліку за КПКВК 3504030, не вистачало щонайменше 122 718,37 тис. грн.
ДКС протягом 2024 року за КПКВК 3504030 виконано понад 430 судових рішень на суму понад 142 000,00 тис. гривень. Станом на 01.01.2025 на виконанні за КПКВК 3504030 залишалось 955 судових рішень на суму понад 269 455,10 тис. гривень.
Отже, строки виконання судових рішень за КПКВК 3504030 насамперед залежать від суми коштів, встановленої у законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
17.10.2025 ДКС перерахувало кошти за виконавчим листом позивача в порядку черговості та в межах відкритих асигнувань після виконання виконавчих документів, що надійшли раніше.
ДКС вважає, що обчислення початку перебігу трьохмісячного періоду має бути з 27.03.2024, тобто з дати, коли пакет документів у справі № 554/13154/22 надійшов до ДКС, а не з 26.02.2024 як вказує позивач. Отже наступним днем після спливу трьох місяців є 28.06.2024, а останнім такого періоду має бути день, що передує дню повного виконання судового рішення, а саме –16.10.2025.
ДКС вжило всіх передбачених законодавством заходів, спрямованих на виконання виконавчого листа на користь позивача у порядку та спосіб, визначені законодавством України, не допускаючи порушення прав і законних інтересів позивача (а.с.25-27).

Відповідач Полтавська обласна прокуратура направив до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що судами не встановлено надмірної тривалості виконання судового рішення чи неправомірної бездіяльності органів ДКС.
У своїй практиці Європейський суд з прав людини так чи інакше враховує інтереси держави та тягар, який буде покладено на державу. Зокрема, у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» (заява №846/16 та № 1075/16, рішення від 22.05.2018) суд постановив, що виявлення порушення є достатньою справедливою сатисфакцією будь-якої моральної шкоди і не надав грошової компенсації.
У зв`язку з військовою агресією РФ проти України та триваючим воєнним станом, країна зазнає значних збитків, а зважаючи на складну економічну ситуацію в державі та необхідності секвестрування бюджету, обов`язок держави відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду не може стояти вище військових потреб та обов`язку захищати незалежність і територіальну цілісність, тоді як ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування.
Позивач просить стягнути кошти з Державної казначейської служби України. Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (ст. 174 ЦК України). Це правило стосується як договірної, так і позадоговірної відповідальності держави. Саме держава наділяє її органи майном, зокрема коштами, ці органи не мають власного майна. Кошти Державного бюджет України належать на праві власності державі незалежно від того, на якому казначейському рахунку вони обліковуються. Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів є держава Україна.
Самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, в частині вимог до Полтавської обласної прокуратури є те, що позовні вимоги пред`явлені до неналежного відповідача, оскільки жодного спору з обласною прокуратурою щодо несвоєчасного виконання судового рішення не встановлено.
Просили відзив врахувати при ухваленні рішення у справі (а.с. 28-32). 

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, на підставах зазначених у позовній заяві, просив їх задовольнити. Наполягає на правильності власних розрахунків, оскільки ДКС отримала пакет документів для вирішення питання про відшкодування йому моральної шкоди у мінімальному розмірі, передбаченого Законом України, внаслідок неправомірних дій представників держави. Проте в установлений строк йому не було виплачене, встановлене судом, відшкодування. Внутрішні питання організації роботи казначейської служби щодо сплати визначених судом грошових сум не повинні перекладатися на нього. Досудове розслідування та судовий розгляд справи, яким його було виправдано відбулося ще до впровадження воєнного стану. Однак йому не було відшкодовано заподіяну шкоду.
Представник відповідача Полтавської обласної прокуратури у судовому засіданні просила у задоволенні позову відмовити, зокрема, і з підстав звернення позивача до неналежного відповідача.
Представник відповідача ДКС у судове засідання не з`явився, заяв та клопотань до суду не подавав.
Суд вважає за можливим розглянути справу у відсутність нез`явившегося представника відповідача ДКС, який належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, заяв та клопотань до суду не подавав.

Суд, заслухавши позивача, представника відповідача, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов такого висновку.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності .
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четвертої статті 263 ЦПК України).

Суд встановив, що рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 30.10.2023 у справі 554/13154/22 позов ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування задоволено в повному обсязі, стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь ОСОБА_1 – 240 500 грн.
17.01.2024 року Октябрський районний суд міста Полтави видав виконавчий лист у справі №554/13154/22.
ОСОБА_1 на адресу ДКС направив заяву від 19.02.2024 року про виконання рішення суду із вимогою про перерахування грошових коштів у сумі 240500 грн. Вказану заяву направлено разом із рішенням суду, оригіналом виконавчого листа у справі 554/13154/22, довідкою-реквізитами рахунку для перерахування коштів та отримано ДКС 23.02.2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення за формою 119 АТ «Укрпошта», на якому міститься відбиток пошти та позначка дати вручення – «23.02.24» (а.с.12-13).
17.10.2025 року кошти за рішенням Октябрського районного суду міста Полтави від 30.10.2023року надійшли на рахунок ОСОБА_1 - кошти у сумі 240500 грн., що підтверджено інформацією про рух коштів по рахунку НОМЕР_1 ОСОБА_1 (а.с. 14).

За змістом положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зобов`язання виникають і із завдання шкоди.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, що викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2023 року у справі № 686/7081/21 (п.п.91-94). Відповідно до цієї постанови:
«91. У разі порушення державою-боржником строку виконання судового рішення про стягнення на користь стягувача-кредитора коштів із Державного бюджету України (прострочення виконання підтвердженого судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди) стаття 625 ЦК України та частина перша статті 5 Закону № 4901-VI встановлюють ефективний компенсаторний механізм захисту від такого порушення, дозволяючи кредитору стягнути з держави 3 % річних від вчасно несплаченої за чинним рішенням суду суми й інфляційні втрати за період прострочення виконання цього рішення.
92. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). Ні Закон № 266/94-ВР, ні Закон № 4901-VI не обмежують дію статті 625 ЦК України на правовідносини щодо прострочення виконання державою-боржником її грошового зобов`язання, підтвердженого (визначеного, конкретизованого) у грошовому еквіваленті судовим рішенням, зокрема не обмежують можливість стягнення інфляційних втрат, які є об`єктивним явищем і не залежать від волі кредитора чи боржника. Крім того, у статті 625 ЦК України немає застережень про те, що її приписи застосовні лише до тих відносин, які не врегульовані іншими нормативно-правовими актами.
93. У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду (частина перша статті 5 Закону № 4901-VI). Отже, цей припис не встановлює інший, ніж у частині другій статті 625 ЦК України, розмір процентів річних за прострочення держави-боржника.
94. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей (частина четверта статті 3 Закону № 4901-VI). З огляду на цей припис прострочення держави-боржника настає за сукупності таких юридичних фактів: (1) стягувач подав до органу ДКС України виконавчий документ про стягнення з держави коштів; (2) держава за цим виконавчим документом не перерахувала кошти протягом трьох місяців з дня його надходження до органу ДКС України. Тому припис частини другої статті 625 ЦК України щодо юридичних наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання боржником (зокрема державою) поширюється на випадки порушення підтвердженого (визначеного, конкретизованого) судовим рішенням грошового зобов`язання держави з відшкодування завданої нею шкоди з наступного дня після спливу трьох місяців від пред`явлення до виконання органу ДКС України виконавчого документа і включно до дня, що передує дню повного виконання судового рішення».
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 30.10.2023 року у справі № 554/13154/22 визнано грошові зобов`язання держави перед ОСОБА_1 та визначено їх розмір; ці зобов`язання виконані у повному обсязі лише 17.10.2025 року, тому позивач має право на компенсаційні виплати, передбачені ч.2 ст. 625 ЦК України.
Таким чином, початком перебігу тримісячного строку відповідно до Закону № 4901-VI слід вважати наступний робочий день після отримання заяви ОСОБА_1 разом із виконавчим листом - тобто 26.02.2024 року, а кінцевим строком виконання зобов`язання – 25.05.2024 року.
Зважаючи на викладене, ДКС прострочено виконання зобов`язання, початком строку якого слід вважати наступний день після спливу тримісячного строку, встановленого у ч. 4 ст. 3 Закону № 4901-VI, тобто з 26.05.2024, а враховуючи те, що днем виплати позивачу, визначеного судом, відшкодування є 17.10.2025, то кінцевою датою невиконання зобов`язання слід вважати день, що передує дню повного виконання судового рішення» - 16.10.2025, а всього 509 днів.
Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з Державного бюджету України слід стягнути на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати у сумі 42802,00 грн., за період з 26.05.2024 року по 16.10.2025 року (включно), виходячи з наступного розрахунку:
240500 грн. заборгованість станом на 26.05.2024 року. х 1,177971 сукупний індекс інфляції за період з 26.05.2024 року по 16.10.2025 року = 1,177971 - 240500 грн. = 42 802,00 грн. (інфляційні втрати).
Також з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 слід стягнути три проценти річних від суми 240500 грн, за період з 26.05.2024 року по 16.10.2025 року, що становить 10049,59 грн.
Ураховуючи викладене, сума інфляційних втрат за вказаний період становить 42 802, 00 грн, а сума 3% річних дорівнює 10 049,59 грн. Загалом за прострочення 509 днів виконання зобов`язання на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума у розмірі 52 851, 59 грн.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
Відповідач – це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що Полтавська обласна прокуратура не є належним відповідачем у справі, оскільки вказана юридична особа не є зобов`язаною за вимогами позивача.
За таких обставин суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог до ДКС, оскільки суд вважає, що належним відповідачем у справі є ДКС та стягнення з неї заборгованість у сумі про стягнення з 52 851, 59 гривень, з яких 10 049,59 гривень – 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 26.05.2024 до 16.10.2025 включно, 42 802,00 гривень – інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, то суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Керуючись ст. ст.10, 12, 81, 89, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за прострочення виконання зобов`язання – задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 52 851, 59 гривень, з яких 10 049,59 гривень – 3 % річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 26.05.2024 до 16.10.2025 включно, 42 802,00 гривень – інфляційних втрат, нарахованих на суму простроченого грошового зобов`язання за той самий період, та судовий збір у сумі 605,60 гривень.
Позов в частині вимог до Полтавської обласної прокуратури – відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за вебадресою на офіційному вебпорталі судової влади України: http://www.ok.pl.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 30 березня 2026 року

Відомості про учасників, які брали участь у справі:
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Полтавська обласна прокуратура, код ЄДРПОУ 02910060, адреса місцезнаходження: м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7.
Відповідач: Державна казначейська служба України, код ЄДРПОУ 37567646, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Бастіонна, буд. 6, 

Суддя Л.В.Гольник