Справа № 368/1988/25 
2/368/442/26
Рішення 
Іменем України

"08" квітня 2026 р. Кагарлицький районний суд Київської області 

в складі:

Головуючий суддя – Закаблук О.В.
При секретарі судового засідання – Токовенко Н.О.

За участі сторін:

Позивач - ОСОБА_1 

Відповідач - ОСОБА_2 .

Представник третьої особи - Прохоренко Л.М.

- розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, - Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області, як орган опіки та піклування, - про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, суд, -

В С Т А Н О В И В :

26.11.2025 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, - Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області, як орган опіки та піклування, - про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, в прохальній частині якої позивач просила суд винести рішення, на підставі якого:
1. Розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , то був зареєстрований 05.01.2023 року Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис про шлюб № 1.
2. Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви, в мотивувальній її частині позивачка ОСОБА_1 обгрунтовує наступними обставинами справи та нормами права:
І. Щодо розірвання шлюбу:
- 05.01.2023 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) та ОСОБА_2 (далі - Відповідач), - уклали шлюб, що був зареєстрований Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис про шлюб №1.
Позивач і Відповідач мають спільну дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Подружнє життя з Відповідачем у Позивача не склалося. За час перебування у шлюбі стало зрозуміло, що характери Сторін є різними, погляди Позивача та Відповідача на різні сторони життя та сімейні питання кардинально відрізняються, що унеможливило їхнє подальше співіснування як сім`ї. 
Позивач і Відповідач не можуть дійти взаєморозуміння, мають різні сімейні цінності. Два з половиною роки Позивач і Відповідач не проживають разом, не мають спільного побуту, бюджету, господарства. Спільний син проживає разом з Позивачем.
Враховуючи наведені обставини, Позивач вважає, що подальше збереження шлюбу між Сторонами є недоцільним та бажає розірвати шлюб.
Згідно з. ч. 1,2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно прооісивають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Згідно з ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`я створюється, зокрема, на підставі шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.
Отже, шлюб - це вільний рівноправний союз чоловіка та жінки, укладений з дотриманням порядку та умов, встановлених законом, який утворює сім`ю та породжує між чоловіком та жінкою особисті майнові та немайнові права та обов`язки.
Шлюб є сімейним союзом чоловіка і жінки, в якому поняття «сімейний» засвідчує факт того, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.
Шлюб створюється на підставі вільного волевиявлення, взаєморозуміння і прагнення чоловіка і жінки створити сім`ю. При цьому державна реєстрація шлюбу слугує підтвердженням існування сімейних взаємовідносин, що склалися між особами, які бажають укласти шлюб та їхнього прагнення проживати спільно, вести спільний побут та спільне господарство.
Згідно зі статтею 27 Сімейного кодексу України державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Така реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.
Існування і збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.
Отже, шлюб як акт волевиявлення двох осіб - чоловіка і жінки укладається і може існувати за одночасної взаємної згоди обох із подружжя та може бути припинений, коли спільне бажання цих осіб перебувати у сімейних взаємовідносинах і утворювати сім`ю відсутнє.
За таких умов, відсутність волевиявлення одного із подружжя на перебування у спільному шлюбі є підставою для розірвання шлюбу, зокрема, шляхом звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу та такий шлюб може бути припинений судом.
Право особи на розірвання шлюбу, так само як і право укласти шлюб, не можна заперечувати, що закріплено актами національного та міжнародного законодавства.
Частиною 1 ст. 16 Загальної декларації прав людини встановлено таке: «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання».
Отже, право на розірвання шлюбу є похідним від права на шлюб та захищається національним та міжнародним законодавством на однаковому рівні. Небажання одного з подружжя перебувати у шлюбі є підставою для розірвання шлюбу компетентним органом, зокрема судом.
Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Оскільки подальше перебування у шлюбі суперечитиме інтересам Позивача, то на думку Позивача, перешкоди для розірвання шлюбу між Сторонами відсутні. Щодо визначення місця проживання спільної дитини, то Позивач вважає за доцільне визначити місце проживання спільного сина разом з Позивачем.
Необхідно зазначити, що на сьогоднішній день збереження шлюбу між Позивачем та Відповідачем є неможливим, оскільки Позивач не буде проживати однією сім`єю з Відповідачем. У разі надання Позивачу та Відповідачу судом строку на примирення, шлюб між Сторонами не буде збережено.
Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Виходячи з вищезазначених обставин та норм Сімейного кодексу України, Позивач має право з власної ініціативи звернутися до суду а з позовом про розірвання шлюбу, а у суду є всі підстави для прийняття рішення про розірвання шлюбу.
II. Щодо визначення місця проживання дитини:
- Оскільки Позивач не бажає надалі перебувати у спільному шлюбі з Відповідачем, то Позивач вважає за доцільне визначити за рішенням суду місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з Позивачем.
Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть повідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом повної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").
Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати латину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави- учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до частин другої-третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров 'я, тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір міоїс ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті '.61 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, - можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною): можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
З огляду на малолітній вік дитини, син ОСОБА_4 є дуже прив`язаним до матері, яка дбає про його побутове забезпечення, виховання, навчання, стан здоров`я та розвиток. Макар завжди проживав та проживає разом з Позивачем, у той час як Відповідач проживає окремо.
Позивач забезпечує ОСОБА_3 всім необхідним, надає йому материнську турботу та піклування. Син ОСОБА_4 має з Позивачем стійкий психоемоційний зв`язок, який сформувався з народження.
Позивач має власне житло, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності Позивачу на підставі договору дарування квартири від 14.11.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом київського міського нотаріального округу Андрущенко Л.М. за реєстровим №1765. Позивач має усі матеріальні і психологічні умови для здорового розвитку дитини.
Таким чином, Позивач вважає, що визначення за рішенням суду місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Отже, наявні усі підстави для визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з Позивачем.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 19, 105 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 4, 1 “4-175 Цивільного процесуального кодексу України, - позивачка просила суд задовольнити вимоги, викладені в прохальній частині її позовної заяви (позовні вимоги).
26.11.2025 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних положень ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., присвоєно, - справа № 368/1988/25, провадження № 2/368/1237/25.
29.12.2025 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла довідка, яка видана Управлінням обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, в якій зазначено, що ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), - відповідач по справі, - зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
26.01.2026 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 187, 189, 197 – 200 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі, прийнято процесуальне рішення про слухання справи в порядку загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання на 15 год. 00 хв. 03.03.2026 року.
03.03.2026 року проведення підготовчого судового засідання відкладено на 09 год. 00 хв. 20.03.2026 року, - в зв`язку з неявкою відповідача ОСОБА_2 , у відношенні якого були відсутні відомості про вручення йому судової повістки про день, час та місце слухання справи.
В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 20.03.2026 року, - позивачка ОСОБА_1 , - просила суд провести підготовче судове засідання у відсутності відповідача ОСОБА_2 , по резхультатах проведення якого просила суд закрити підготовче провадження у справі та призначити справу до судового розгляду по суті поданої позовної заяви.
Інших заяв та клопотань, - позивачка під час підготовчого судового засідання – не подавала.
В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 20.03.2026 року, - представник третьої особи, - Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області (як органу опіки та піклування), - Прохоренко Л.М. не заперечувала проти проведення підготовчого судового засідання у відсутності відповідача, - ОСОБА_2 , та не заперечувала проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до основного слухання – по суті поданої позовної заяви.
Одночасно, - судом було зобов`язано надати в основне судове засідання висновок органу опіки та піклування щодо доцільності проживання малолітньої дитини з одним із батьків.
В підготовче судове засідання, яке відбулося 20.03.2026 року, - відповідач ОСОБА_2 , - не з`явився, хоча був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи, що підтверджується матеріалами справи.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи, - не надіслав на адресу суду письмових заяв про відкладення слухання справи, чи про слухання справи у його відсутності.
З огляду на вищевказане, - суд визнав за неповажну неявку відповідача ОСОБА_2 в підготовче судове засідання, яке відбулося 20.03.2026 року, та, відповідно, - суд визнав таку неявку відповідача – як таку, - яка не перешкоджала проведенню підготовчого судового засідання.
20.03.2026 року Кагарлицьким районним судом Київської області проведено підготовче судове засідання (за участі позивачки, представника третьої сторони, без участі відповідача), по результатах якого на підставі п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 год. 00 хв. 07.04.2026 року.
В судовому засіданні, яке відбулося 07.04.2026 року, позивачка  ОСОБА_1 , - позов підтримала та просила його задовольнити в повному обсязі.
Позивачка обгрунтовувала свою правову позицію щодо необхідності задоволення позову, - обставинами справи та нормами права, які викладені в мотивувальній частині позовної заяви, та які наведені судом – вище по тексту в мотивувальній частині даного рішення – в повному обсязі.
На запитання суду позивачка зазначила наступне:
- категорично наполягає на задоволенні позову;
- категорично не бажає скористатися своїм процесуальним правом на подачу до суду клопотання про надання терміну на примирення, так як за час, поки вона спільно не проживає з відповідачем (орієнтовно 2 роки), - були спроби миритися, зберегти сім`ю, але, врешті – решт, - вони обоє зрозуміли, що вони є зовсім різними людьми, які проживати однією сім`єю – не зможуть, так як в них зовсім різні погляди на життя, зокрема, - на сімейні цінності;
- з відповідачем не проживає як одна сім`я – вже більше 2 років;
- дитина з самого народження – проживає лише з нею;
- не бажає стягувати з відповідача понесені нею судові витрати, та просить їх залишити за нею. 
В судовому засіданні, яке відбулося 07.04.2026 року, відповідач ОСОБА_2 , - позов визнав та просив його задовольнити.
Відповідачу було роз`яснено судом процесуальні наслідки визнання позову, які – йому зрозумілі, і він з ними погоджується.
На запитання суду відповідач зазначив наступне:
- категорично заперечує проти надання терміну на примирення, так як вважає, що це є недоцільним;
- підтверджує, що він з позивачкою не проживає як одна сім`я, - вже понад два роки;
- за ці два роки в них були спроби примиритися, жити разом, - але, - нічого не вийшло, так як вони зрозуміли, що вони зовсім різні люди, які однією сім`єю – проживати не можуть.
Інших заяв та клопотань, - відповідач в судовому засіданні – не заявляв.
В судовому засіданні, яке відбулося 07.04.2026 року, - представник третьої особи, - Кагарлицької міської ради Київської області, як органу опіки та піклування, - Прохоренко Л.М., - щодо позову в частині розірвання шлюбу – поклала на розсуд суду, а позов в частині визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, - підтримала та просила задовольнити.
Представник органу опіки та піклування підтримала висновок органу опіки та піклування, згідно якого, - місцем проживання малолітньої дитини сторін, - визнано за доцільне – визначити за місцем проживання матері дитини.
Суд, розглянувши позов, вислухавши позивачку, яка позов підтримала та просила його задовольнити, вислухавши відповідача, який позов визнав, вислухавши представника третьої особи, яка підтримала позов в частині визначення місця проживання малолітньої дитини, дослідивши матеріали справи, - приходить до висновку щодо задоволення позову, - шляхом винесення судового рішення, як окремого процесуального документу, обгрунтовуючи своє рішення наступним.
Підсудність.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 28 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров ’я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, - з довідки, яка видана Управлінням обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, в якій зазначено, що ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), - відповідач по справі, - зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Що стосується тієї обставини, що м. Кагарлик Київської області, - наразі відноситься до Обухівського району, а справа слухається не в Обухівському районному суді Київської області, а в Кагарлицькому районному суді Київської області, то суд зазначає наступне:
Пунктом 3-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України "Про утворення та ліквідацію районів" від 17 липня 2020 року № 807-ІХ, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України, запровадженого Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про затвердження воєнного стану в Україні, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ.
Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807/ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», - м. Кагарлик, - відноситься до Обухівського району Київської області.
Разом з тим, відповідно до роз`яснення наданого Радою Суддів України, до зміни системи судоустрою та приведення її у відповідність до нового адміністративно - територіального устрою шляхом утворення, реорганізації чи ліквідації судів, - місцеві загальні суди продовжують здійснювати розгляд справ в межах раніше утворених районів та раніше визначеного адміністративно-територіального устрою, а так як м. Кагарлик до адміністративно – територіальної реформи було адміністративно – територіальним центром Кагарлицького району Київської області, - то дану справу слід слухати в Кагарлицькому районному суді Київської області.
Відповідно, враховуючи предмет спору (розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини), враховуючи місце реєстрації та проживання відповідача – фізичної особи, та враховуючи положення ч. 1ст. 27 ЦПК України, - дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, - як суду першої інстанції загальної юрисдикції, так як в даному випадку має місце правила загальної підсудності, - підсудність за місцем реєстрації/проживання фізичної особи - відповідача.
Сторони по справі:
- позивачем в даному цивільному провадженні є фізична особа - ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 народженняуродженкою село Переселення Кагарлицького району Київської області, громадянкою України, паспорт громадянки України, - ID – картка № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .03.2017 року органом 8025, РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 );
- відповідачем в даному цивільному провадженні є фізична особа, - ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженцем місто Кагарлик Київської області, громадянином України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 25 квітня 2006 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ).
- третьою особою в даному цивільному провадженні є юридична особа, - Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області, - як орган опіки та піклування, (юридична адреса: 09201, Київська область, Обухівський район, м. Кагарлик, вул. Героїв Небесної Сотні, буд. 1, Код ЄДРПОУ: 33962306).
Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області залучена до участі в даному цивільному провадженні на підставі ст. 19 СК України.
Згідно ст. 19 СК України при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на_ підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Фактичні обставини справи, встановлені судом в судовому засіданні.
- 05 січня 2023 року позивачка ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , – відповідачем по справі.
Даний факт підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_6 , яке видане 05 січня 2023 року Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець м. Кагарлик Кагарлицького району Київської області, Україна, громадянин України, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Переселення Кагарлицького району Київської області, Україна, громадянка України, - зареєстрували шлюб 05 січня 2023 року, про що 05 січня 2023 року Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), - складено відповідний актовий запис за № 1.
Прізвище після державної реєстрації шлюбу: 
Чоловіка – ОСОБА_5 .
Дружини – ОСОБА_6 .
Від спільного шлюбу сторони мають одну малолітню дитину, - ОСОБА_3 , - ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Даний факт підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_7 , яке видане (повторно) 12 червня 2025 року Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому зазначено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 в місті Кагарлик Обухівського району Київської області, Україна, про що 31 жовтня 2023 року складено відповідний актовий запис за № 169.
В графі «Батьки» зазначені:
- Батько – ОСОБА_2 , громадянин України, - відповідач в даному цивільному провадженні;
- Мати – ОСОБА_1 , громадянка України, - позивачка в даному цивільному провадженні.
Обгрунтування судом задоволення позову в частині розірвання шлюбу:
Сторони розривають шлюб вперше.
Відомостей про вагітність позивачки в матеріалах справи немає.
Майнового спору між сторонами немає.
Обставини справи, що характеризують обставини сімейного життя сторін:
- Як встановлено судом під час судового засідання з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 станом на час винесення рішення, - не проживають спільно, як одна сім`я, - більше 2 – ох років, окрім того, ще на час спільного проживання між сторонами в них на протязі тривалого часу існували усталені неприязні відносини, що слугувало виникненню сварок між сторонами, що лише сприяло погіршенню відносин між подружжям.
Позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 проживають на різних житлових площах, відповідно, - практично не спілкуються між собою, відповідно, спільного сімейного життя не мають, спільного бюджету не мають, більше того, - практично не спілкуються між собою, а їхнє епізодичне спілкування обумовлене лише наявністю спільної малолітньої дитини.
Відповідно, як вбачається з матеріалів справи, які встановлені судом в судовому засіданні, позивачка ОСОБА_1 категорично наполягає на розірванні шлюбу, категорично не бажає продовжувати шлюбно – сімейні відносини з відповідачем ОСОБА_2 , категорично бажає не тільки фактичного припинення шлюбу ( що вже є здійсненим фактом на протязі більше 2 – ох років), а й юридичного припинення шлюбу, так як продовження юридичного існування такого шлюбу суперечить її інтересам та інтересам малолітньої дитини.
Що стосується відповідача ОСОБА_2 , - то він також не заперечує проти розірвання шлюбу, - що підтверджується його позицією в судовому засіданні, яка полягає в тому, що відповідач ОСОБА_2 також наполягав на розірванні шлюбу, та, відповідно, - задоволенні позову.
Враховуючи категоричну позицію як позивачки, так і категоричну позицію відповідача, які спрямовані на розірвання шлюбу, та враховуючи фактичні обставини справи, які судом викладено вище, суд вважає, що в даному випадку примирення між сторонами є неможливим, оскільки надання сторонам повторного строку на примирення, на думку суду, - є безперспективним, та таким, який тільки посилить негативне відношення сторін один до одного, та надання такого терміну на примирення буде шкодити як інтересам позивачки, та і інтересам малолітньої дитини, та інтересам відповідача.
Що ж стосується застосування норм матеріального та процесуального права при вирішенні даного спору, то суд при винесенні рішення керувався наступним.
Норми Конституції України.
Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є не відчужуваними та непорушними.
Згідно ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.  Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Слід зазначити, що ч. 1 ст. 51 Конституції України закріплює принципове положення, за яким шлюб як сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану, набуває юридичної сили за умови, що він грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Це положення повністю відтворено в ч. 1 ст. 24 С К України. 
Слід також зазначити, що згода не може вважатися вільною, коли вона дається під впливом фізичного чи психічного насильства з боку інших осіб.
Відповідно, як вбачається з обставин, встановлених судом в судовому засіданні, в даному випадку відсутня згода на продовження існування даного шлюбу як позивачки ОСОБА_1 , - в зв`язку з тим, що в сторін різне ставлення до подружніх обов`язків, різні характери та різні погляди на життя, так присутня і пряма згода відповідача ОСОБА_2 на розірвання шлюбу, яка ним висловлена в судовому засіданні, що, на думку суду, - є достатніми підставами для розірвання такого шлюбу, так як, на думку суду, - продовження існування даного шлюбу суперечить як інтересам позивачки та інтересам малолітньої дитини, так і інтересам відповідача.
Норми галузевого права, - норми СК України.
Згідно абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України регулювання сімейних відносин здійснюється з метою побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки.
Як встановлено судом в даному випадку між сторонами тривалий час, - близько 2 років відсутні почуття взаємної поваги та любові, підтримки, даний шлюб існує лише формально на протязі вже більше 2 років, - завдяки його державній реєстрації, хоча нормальних, фактичних – шлюбно – сімейних відносин немає понад розумні строки, (більше 2 років), відсутнє поняття сім`ї як в розумінні норм СК України, так і в розумінні норм звичаєвого права, яке, також, на думку суду повинно враховуватися в справах даної категорії, так як воно основане на загальнолюдських поняттях, що стосуються сім`ї, напроти, - між сторонами існують відносини, які унеможливлюють існування сім`ї між сторонами, та дані негативні відносини з часом, зважаючи на окреме проживання сторін на різних житлових площах, - лише посилюються.
Згідно ч. 3 ст. 2 СК України Сімейний Кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між подружжям.
Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Як судом вказано вище, під час слухання справи встановлено, що, зглядаючись на обставини проживання сторін, їхнє спільне проживання не утворює поняття «сім`я» в розумінні положень СК України, так як судом вже зазначалося вище, сторони по справі поза розумним строком, - більше 2 років, - не проживають як чоловік та жінка, у позивачки ОСОБА_1 відсутнє бажання підтримувати будь – які відносини з відповідачем ОСОБА_2 , що є обопільним, в сторін відсутній спільний побут, спільний бюджет, тощо, - що обумовлено тими обставинами, що сторони проживають на різних житлових площах, та не бажають більше проживати спільно, як одна сім`я, - з огляду на обставини, які судом зазначено вище.
Згідно п. 3 ч. 2 ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способом захисту сімейних прав та інтересів є припинення правовідношення.
Отже, припинення правовідношення, - антипод встановлення правовідношення, який має випадки, коли інтересам особи, права якої порушені значною мірою, відповідає саме припинення існуючого сімейного правовідношення. 
Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. 
Щодо відсутності згоди сторін на продовження шлюбу судом вказано вище, при обгрунтуванні застосування положень ст. 51 Конституції України до даного спору.
Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. 
Таке положення національного законодавства України відповідає положенню ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Аасамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно якої чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь – яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя чоловіка та дружини та збереження шлюбу буде суперечити як інтересам чоловіка, так і інтересам дружини, так і інтересам малолітніх дітей.
Суд задовольняє позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу, оскільки побудова сімейних відносин повинна здійснюватися на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки, як це зазначено в абз. 3 ч. 2 ст. 1 СК України, чого в даному шлюбі, на думку суду, немає, причому, - з обох сторін.
Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Отже, шлюб може бути припинено шляхом його розірвання за життя подружжя внаслідок волевиявлення обох або одного з них у суді або в органах РАЦСу. Відповідно, згідно з законом розірвання шлюбу має місце у випадках, коли подружжя або один із них вважають, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе і бажають його розірвати.
Можливість припинення шлюбу на підставі волевиявлення одного або обох подружжя є проявом принципу свободи шлюбу і рівності подружжя, відповідно, припинення шлюбу внаслідок його розірвання має суб`єктивну підставу, яку судом слід ретельно дослідити в судовому засіданні, з метою недопущення безпідставного розірвання шлюбу, застосування можливих засобів для збереження сім`ї, як основи суспільства.
Для розірвання шлюбу потрібна воля подружжя або одного із них, спрямована на юридичне закріплення відсутності шлюбу між сторонами.
Суд наголошує, що в даному випадку має місце як пряма, визначена воля позивачки ОСОБА_1 - на розірвання шлюбу, яка має вираз у позовній заяві та у письмовій заяві, яка надійшла до суду, та в прямій позиції відповідача ОСОБА_2 , - яка має прояв у його правовій позиції в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Слід зазначити, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`ялений одним із подружжя у будь – який час, окрім того, одностороннє подання позовної заяви про розірвання шлюбу виникає у випадках, коли один із подружжя ініціює розірвання шлюбу, а другий вважає за можливе збереження сімейних стосунків або просто ухиляється від подачі спільної заяви до суду або від розірвання шлюбу в органах ДРАЦС.
Відповідно до ч. 1 ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.
Як вказано судом вище, сторони фактично не підтримують шлюбно – сімейних відносин тривалий час, - більше 2 років, - поза розумним строком, спорів майнового спору між сторонами немає. 
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
При застосуванні положень ст. 112 СК України суд змушений надавати приорітет інтересам другого з подружжя, який наполягає на розірванні шлюбу на шкоду інтересам другого з подружжя.
Так, судом встановлено, що існування даного шлюбу суперечить як інтересам позивачки, так і інтересам малолітньої дитини сторін, та і інтересам відповідача, існування даного шлюбу не становить цінності ні для сторін по справі, ні для держави.
Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України від 23 червня 2005 р. N 2709-ІУ «Про міжнародне приватне право» та інших нормативно-правових актів, що регулюють сімейні відносини.
Що стосується прізвища, яке буде мати позивачка після розірвання шлюбу, то дане питання судом не вирішується, адже, - позивачка не змінювала свого прізвища під час реєстрації шлюбу, який розривається в даному цивільному провадженні. 
Що стосується порядку та способу виконання даного рішення, то згідно ч. 2 ст. 115 СК України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовиму записі про шлюб.
Згідно ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Обгрунтування судом задоволення позову в частині визначенні місця проживання малолітньої дитини:
- так, позивачка одночасно з позовними вимогами про розірвання шлюбу – звернулася до суду в порядку ЦПК України (позовне провадження) з даним позовом, - про визначення місця проживання дитини з матір`ю.
- оскільки Позивачка не бажає надалі перебувати у спільному шлюбі з Відповідачем, то Позивач вважає за доцільне визначити за рішенням суду місце проживання спільної малолітньої дитини, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , - разом з нею, - Позивачем.
З огляду на малолітній вік дитини, - син ОСОБА_4 є дуже прив`язаним до матері, яка дбає про його побутове забезпечення, виховання, навчання, стан здоров`я та розвиток. Макар завжди проживав та проживає разом з Позивачем, у той час як Відповідач проживає окремо.
Позивач забезпечує дитину - ОСОБА_3 всім необхідним, надає йому материнську турботу та піклування. Син ОСОБА_4 має з Позивачем стійкий психоемоційний зв`язок, який сформувався з народження.
Позивач має власне житло, має усі матеріальні і психологічні умови для здорового розвитку дитини.
Таким чином, судвважає, що визначення за рішенням суду місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з матір`ю, - відповідатиме найкращим інтересам дитини.
Отже, наявні усі підстави для визначення місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з Позивачем.
Позивачка усебічно дбає про сина, має з ним тісний психоемоційний зв`язок та подальше проживання з матір`ю, безсумнівно, відповідатиме найкращим інтересам малолітньої дитини.
При вирішенні даного спору судом було враховано, що чинним законодавством визначено рівність прав батьків щодо спільних дітей, а також те, що в усіх діях щодо дітей батьки повинні керуватися компромісом та взаємними домовленостями.
Судом при вирішенні даного спору також були враховані наступні норми права:
Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батькіа-є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").
Згідно ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, нцвчаїшя, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини мас спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини», - держави- учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини.
Згідно ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини держави- учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони зборов я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов 'язки щодо дитини.
Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ст. 19 СК України при розгляді спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на_ підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне-знщення. можна віднести, зокрема: особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Вирішуючи спір про визначення місця проживання дитини, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан, тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Згідно Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, - першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, а також забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.
Викладене вище свідчить, що батьки мають рівні права щодо своїх дітей; у тому числі в питання визначення їхнього місця проживання. 
Отже, - беручи до уваги малолітній вік спільної дитини сторін, - Макара, а також особливості його здоров`я і розвитку, суд вважає, що спільне проживання з матір`ю, тобто Позивачкою, - краще відповідатиме інтересам дитини, оскільки розлучення дитини з матір`ю у такому ранньому віці, - є вкрай небажаним. 
Крім того, як встановлено в судовому засідання, - спільна дитина сторін, - з самого народження, та в подальшому – протягом всього часу - проживає з Позивачкою, а тому, на думку суду, - задоволення даного позову, - як де – юре, так і де факто, - не змінює усталеного життя малолітнього ОСОБА_4 , тобто, - не порушить його соціальних зв`язків, не створить стресу для дитини.
Як вказано судом вище, - Позивачка здатна належним чином піклуватися про сина, та, як матір, - об`єктивно має можливість дати йому усе необхідне для здорового розвитку і виховання, створювати психологічно здорове і безпечне середовище для життя. 
Позивачка дуже відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, а дитина, - має особисту прихильність до матері, між ними панують теплі сімейні відносини та взаємна прив`язаність.
Суд також зазначає, що батько малолітнього ОСОБА_4 – відповідач ОСОБА_2 , який, - безсумнівно, - відіграє важливу роль у житті дитини, - даним рішенням не позбавляється жодним чином права брати участь у житті та вихованні своєї дитини.
Суд вважає, що визначення місця проживання дитини з матір`ю, - не перешкоджатиме Відповідачу бачитися з сином, проводити з ним час, брати участь в його утриманні та вихованні. 
Підсумовуючи вищевикладене, - суд вважає, що задоволення даного позову, - не порушить прав Відповідача, як батька малолітнього ОСОБА_4 , та не суперечитиме його інтересам.
Таким чином, - суд вважає, що наявні усі підстави для визначення місця проживання спільної малолітньої дитини сторін, - разом з Позивачкою.
Окрім того, - суд позитивно сприймає висновок органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , згідно з яким:
- На ім`я Кагарлицького міського голови надійшла заява від ОСОБА_1 , жительки АДРЕСА_4 про надання висновку щодо визначення місця проживання її малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , з нею.
На даний час у провадженні Кагарлицького районного суду Київської області перебуває на розгляді цивільна справа № 368/1988/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини.
Відповідно до частин 4, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Органом опіки та піклування виконавчого комітету Кагарлицької міської ради з`ясовано, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_6 (свідоцтво про народження (повторно) НОМЕР_7 , видане Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 169 від 31 жовтня 2023). Його батьками є громадяни України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт НОМЕР_8 , виданий Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області 26.04.2006), місце реєстрації проживання: АДРЕСА_5 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (паспорт НОМЕР_1 виданий 8025) місце реєстрації проживання:  АДРЕСА_4 ).
Спеціалістами Відділу (Служби) у справах дітей та сім`ї Кагарлицької міської ради проведено обстеження умов проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 .
У ході обстеження встановлено, що за цією адресою проживають: ОСОБА_7 - дідусь, ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_8 -бабуся, 14.06.1962 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - мама, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , син.
Квартира належить ОСОБА_8 , вмебльована, є необхідні речі побуту та вжитку. Для дитини із мамою у квартирі відведена окрема кімната: для дитини є місце для сну, навчання, дозвілля.
Також згідно Договору дарування квартири (місто Київ від 14 листопада 2025 року) ОСОБА_8 є власником квартири по Харківському шосе в місті Києві.
Відповідно до акту оцінки потреб сім`ї/особи, складеного з 05.03.2026 по 11.03.2026, фахівцем із соціальної роботи КУ КМР «Центр надання соціальних послуг», та висновку оцінки потреб сім`ї від 11.03.2026 року потреби дитини задовольняються у повній мірі, мама належним чином виконує батьківські обов`язки.
17 березня 2026 року на ім`я Кагарлицького міського голови надійшла заява від ОСОБА_2 , де він не заперечує щоб його малолітній син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживав зі своєю мамою, ОСОБА_1 .
Беручи до уваги заяву батька, враховуючи довідку відділення поліції №1 Обухівського районного управління поліції те, що мама не притягувалася до адміністративної відповідальності, в тому числі і за вчинення фактів домашнього насильства, враховуючи що ОСОБА_9 належним чином ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, позитивно характеризуються за місцем проживання, не зловживає спиртними напоями чи наркотичними засобами, створили належні умови для виховання та розвитку дитини, рішенням комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Кагарлицької міської ради від 18.03.2026 № 4 вважає доцільним визначити місце проживанням  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з мамою, ОСОБА_1 .
Вищевказаний висновок затверджено рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області за № 1885 – 123 від 26.03.2026 року, - «Про затвердження висновку щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 ».
Суд зазначає, що підстав для критичного відношення до даного висновку – у суду – немає, так як суд вважає, що даний висновок органу опіки та піклування – складений на основі повного з`ясуванням обставин справи, та такий висновок – відповідає інтересам малолітньої дитини.
Судові витрати.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову, - на відповідача.
Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому Законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Проте, - позивачка ОСОБА_1 заявила клопотання про те,щоб залишити судові витрати за нею, не стягуючи такі витрати з відповідача на її користь, а тому судові витрати слід залишити за позивачкою.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст.ст. 21, 51 Конституції України, ст.ст. 8, 12 Закону України "Про охорону дитинства", абз. 3 ч. 2 ст. 1, ч. 3 ст. 2, ч. 2 ст. 3, п. 3 ч. 2 ст. 18, ст. 29, ч. 1 ст. 110, ст. 112, 113, ч. 2 ст. 115, ст.ст. 141, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1, 2, 3, ч. 1 ст. 4, ст. 5, ч. 1 ст. 19, ч. 1 ст. 23, ст. 29, ч.ч. 1, 3 ст. 133, ч.ч. 1, 2 ст. 144, ст. 280 – 283, п. 2 ч. 1 ст. 258, 259, 263, 263, 265, 268, ЦПК України, п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, - Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області, як орган опіки та піклування, - про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, - задовольнити.
Шлюб, зареєстрований 05 січня 2023 року Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), між:
- ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженцем місто Кагарлик Київської області, громадянином України, паспорт громадянина України серії НОМЕР_4 , виданий 25 квітня 2006 року Кагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, РНОКПП: НОМЕР_5 ), та, -
- ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 народженняуродженкою село Переселення Кагарлицького району Київської області, громадянкою України, паспорт громадянки України, - ID – картка № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 .03.2017 року органом 8025, РНОКПП: НОМЕР_3 ), -
- свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_6 , яке видане 05 січня 2023 року Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис за № 1, складений Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 05 січня 2023 року, - розірвати.
Встановити порядок виконання даного рішення в частині розірвання шлюбу, відповідно до якого воно після набрання законної сили є підставою для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб про його розірвання органом державної реєстрації актів цивільного стану (відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ч. 2 ст. 115 СК України).
Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
Місцем проживання малолітньої/неповнолітньої дитини, - ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_9 , уродженця м. Кагарлик Обухівського району Київської області, УНЗ 20231019 – 02134, РНОКПП: НОМЕР_9 , свідотцво про народження серії НОМЕР_7 , яке видане (повторно) 12 червня 2025 року Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис за № 169, вчинений 31 жовтня 2023 року Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)), - 
- визначити місцем проживання матері, -  ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_10 , уродженки село Переселення Кагарлицького району Київської області, громадянки України, паспорт громадянки України, - ID – картка № НОМЕР_1 , виданий29.03.2017 року органом 8025, РНОКПП: НОМЕР_3 ).
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку на підставі ч. 1 ст. 352 ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Згідно ч. 1 ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Згідно п. 15.5) Перехідних Положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно – телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються на надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Київського Апеляційного суду через Кагарлицький районний суд Київської області, а учасниками процесу, які не були присутні під час проголошення рішення, - протягом тридцяти днів з моменту отримання копії рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено 08.04.2026 року.

Суддя: Закаблук О.В.