ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 березня 2026 року 
м. Київ
справа № 2240/2580/18
адміністративне провадження № К/9901/13890/19 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
Судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів - Юрченко В.П., Яковенка М.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження
касаційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.01.2019 (суддя: Михайлов О.О.)
та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2019 (судді: Капустинський М.М., Моніч Б.С., Охрімчук І.Г.)
у справі № 2240/2580/18
за позовом ОСОБА_1 
до  Старокостянтинівської міської ради
про визнання незаконними рішень,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2018 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Старокостянтинівської міської ради (далі - відповідач, Старокостянтинівська міська рада), в якому просив суд: 
1) визнати незаконним п. 6 рішення № 3 Старокостянтинівської міської ради від 14.01.2015;
2) визнати незаконним п. 2 рішення № 3 Старокостянтинівської міської ради від 29.01.2016;
3) визнати незаконним п. 3 рішення № 7 Старокостянтинівської міської ради від 17.02.2017.
В обґрунтування позовних вимог позивач наголосив на незаконності оскаржуваних рішень в частині пункту, що стосується порядку набрання їх чинності, оскільки такий порядок суперечить вимогам Податкового кодексу України.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.01.2019 (т. 1 а.с. 75-79), залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2019 (т. 1 а.с. 137-140), у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій позивач звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (т. 1 а.с. 149-151).
В доводах касаційної скарни позивач посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права та порушення принципу офіційного з`ясування всіх обставин справи, що призвело до неправильного вирішення спору.
Як зазначає скаржник, як у даній справі (щодо оскарження рішень міської ради), так і у справі № 822/2127/17 (щодо оскарження податкового повідомлення-рішення про нарахування ОСОБА_1 транспортного податку) суди попередніх інстанцій вважають правомірним вимоги про нарахування та сплату позивачем транспортного податку.
Однак, як зауважує скаржник, у інших справах, де платниками податку виступали такі ж жителі міста Старокостянтинів Хмельницької області, судами визнано протиправними нарахування та застосування транспортного податку. Зокрема, у справах № 822/2185/17 та № 822/2184/17, суди дійшли висновку про протиправність нарахування такого транспортного податку.
Більш того, за переконанням скаржника, суди попередніх інстанцій не розглянули його вимоги по суті - визнання незаконними пункти рішень Старокостянтинівської ради, які встановлюють дату набрання чинності трьох окремих рішень та не надали оцінку цим вимогам.
Позивач також стверджує, що суд першої інстанції безпідставно послався на справу № 822/2127/17, оскільки предметом позову у такій справі було оскарження податкового повідомлення-рішення, а відповідачем виступав податковий орган, тоді як Старокостянтинівська міська рада не була залучена в якості відповідача, як наслідок суди у справі № 822/2127/17 не надавали оцінку правомірності трьом пунктам трьох окремих рішень Старокостянтинівської міської ради.
Крім того, скаржник звертає увагу на постанову Верховного Суду від 13.03.2018 у справі № 822/2184/17, в якій суд зазначив, що: «…Таким чином, навіть прийняті за рекомендацією Верховної Ради України рішення місцевих рад не можуть застосовуватися інакше, ніж це передбачено підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12 Податкового кодексу України». 
За твердженням позивача, виходячи з аналізу п. 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України, рішення місцевої ради щодо встановлення місцевого податку не може набирати чинності в тому самому бюджетному періоді, в якому воно прийняте. 
Скаржник також зазначає, що суди попередніх інстанцій посилаються на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 26.06.2018 по справі № 820/5687/16, однак застосовують норми права всупереч такій позиції.
Крім викладеного позивач зазначив, що суди попередніх інстанцій не застосували і не обґрунтували чому вони відхиляють рішення Європейського суду з прав людини, на які позивач звертав увагу у позовній заяві, зокрема: «Серков проти України» (заява №39766/05), «Щокін проти України» (заяви №23759/03 та №37943/06).
Відповідач надіслав відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін (т. 1 а.с. 173-176).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Суди попередніх інстанцій встановлюючи обставини у даній справі виходили з того, що у власності позивача - ОСОБА_1 перебуває автомобіль марки LAND ROVER, моделі RANGE ROVER, типу легковий універсал - В, реєстраційний номер НОМЕР_1 , об`єм двигуна 2993 куб. см., 2013 року випуску, що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .
Керуючись підпунктом 267.6.2. пункту 267.6. статті 267 ПК України, 30.06.2017 ГУ ДФС у Хмельницькій області прийняла податкове повідомлення-рішення № 34169-13, яким позивачу визначила суму податкового зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб у розмірі 25000,00 грн. за 2017 рік.
Зазначене податкове повідомлення-рішення позивач оскаржив до суду.
Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.08.2017 по адміністративній справі № 822/2127/17 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.06.2017 № 34169-13, яким визначено суму податкового зобов`язання з транспортного податку з фізичних осіб за 2017 рік в розмірі 25000 грн у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення відмовлено.
Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.10.2017 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.08.2017 - без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 22.01.2018 відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про поновлення строку на касаційне оскарження. Відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.08.2017 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17.10.2017 у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відмовлячи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходили з того, шо належний позивачеві автомобіль є об`єктом та базою оподаткування, а позивач - платником транспортного податку. Також, судовими рішеннями у справі № 822/2127/17 встановлена правомірність прийняття відносно позивача податкового повідомлення-рішення від 30.06.2017 № 34169-13 яке і було винесено саме на підставі оскаржених рішень відповідача.
При цьому, апеляційний суд додав, що встановлені підпунктом 12.3.4 пункту 12.3 статті 12.3, підпунктом 12.4.3 пункту 12.4 та пунктом 12.5 статті 12 Податкового кодексу України вимоги щодо оприлюднення рішення про встановлення місцевих податків та зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період), не поширюються на прийняті органом місцевого самоврядування, на виконання Закону України № 1791-VІІІ від 20.12.2016 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році», рішення про встановлення місцевих податків на 2017 рік.
Тобто, суди попередніх інстанцій відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходили з того, що позивач є платником транспортного податку. При цьому, лише апеляційний суд надав оцінку правомірності прийняття відповідачем п. 3 рішення № 7 Старокостянтинівської міської ради від 17.02.2017.
Колегія суддів частково погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, виходячи з наступного.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно з п/п.10.1.1 п. 10.1 ст. 10 ПК України податок на майно належить до місцевих податків.
Відповідно до статті 265 ПК України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку; плати за землю.
Отже, транспортний податок є місцевим податком.
Підпунктом 12.3.1 п. 12.3 ст. 12 ПК України передбачено, що встановлення місцевих податків та зборів здійснюється у порядку, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до п/п. 12.3.2 п. 12.3 ст. 12 ПК України сільськими, селищними, міськими радами при прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов`язково визначаються об`єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов`язкові елементи, визначенні статтею 7 ПК України з дотриманням критеріїв, встановлених розділом XII ПК України для відповідного місцевого податку чи збору.
Згідно п/п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 ПК України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.
Пунктом 12.5 ст. 12 ПК України передбачено, що офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.
Судова колегія зазначає, що предметом позову у цій справі є перевірка законності п. 6 рішення № 3 Старокостянтинівської міської ради від 14.01.2015; п. 2 рішення № 3 Старокостянтинівської міської ради від 29.01.2016 та п. 3 рішення № 7 Старокостянтинівської міської ради від 17.02.2017 в частині набрання ними чинності.
Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням позачергової 46 сесії Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області VІ скликання № 3 від 14.01.2015 встановлений транспортний податок на території міста Старокостянтинів та затверджене Положення про транспортний податок (далі - Положення) (т. 1 а.с. 10-11).
Вищевказане рішення сесії міської ради оприлюднене в газеті «Наше місто» №3 (573) від 15.01.2015 та на офіційному веб-сайті виконавчого комітету міської ради (т. 1 а.с. 59).
Рішенням 4 сесії Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області № 3 від 29.01.2016, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», внесені зміни та доповнення до Положення. Зокрема, визначено, що об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (т. 1 а.с. 12).
Рішенням 17 сесії Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області № 7 від 17.02.2017, відповідно до Законів України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році», «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні», внесені зміни та доповнення до Положення. Зокрема, визначено, що об`єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п`яти років (включно) та середньо ринкова вартість яких становить понад 375 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (т. 1 а.с. 13).
Суди зазначили, що рішення 17 сесії Старокостянтинівської міської ради від 17.02.2017 №7 оприлюднено в газеті «Наше місто» №8 (683) та на офіційному веб-сайті виконавчого комітету міської ради.
Однак, п. 4 Закону України №1791-VІІІ від 20.12.2016 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році», установлено, що в 2017 році до прийнятих рішень органів місцевого самоврядування про встановлення місцевих податків і зборів, які прийняті на виконання цього Закону, не застосовуються вимоги підпункту 4.1.9 пункту 4.1 та пункту 4.5 статті 4, підпункту 12.3.4 пункту 12.3, підпункту 12.4.3 пункту 12.4 та пункту 12.5 статті 12 Податкового кодексу України та Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що у зв`язку з прийняттям Закону України №1791-VІІІ від 20.12.2016 «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2017 році» вимоги встановлені п/п. 12.3.4 п. 12.3, п/п. 12.4.3 п. 12.4 та п. 12.5 ст.12 ПК України вимоги щодо оприлюднення рішення про встановлення місцевих податків та зборів до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період), не поширюються на прийняті органом місцевого самоврядування рішення про встановлення місцевих податків на 2017 рік. Як наслідок суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконним п. 3 рішення № 7 Старокостянтинівської міської ради від 17.02.2017.
Однак, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції не звернули увагу на заявлені позивачем вимоги, як наслідок не перевірили та не надали оцінку правомірності оприлюднення та набрання чинності рішенням № 3 Старокостянтинівської міської ради від 14.01.2015 та рішенням № 3 Старокостянтинівської міської ради від 29.01.2016, на відповідність вимогам п/п. 12.3.4 п. 12.3. та п. 12.5 ст.12 ПК України.
Суди попередніх інстанцій не встановили та не перевірили, виходячи з вимог п/п. 12.3.4 п. 12.3. та п. 12.5 ст.12 ПК України, процедуру офіційного оприлюднення та набрання чинності вказаними рішеннями.
За таких обставин, Суд, розглядаючи касаційну скаргу скаржника, вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними п. 6 рішення № 3 Старокостянтинівської міської ради від 14.01.2015 та п. 2 рішення № 3 Старокостянтинівської міської ради від 29.01.2016 та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а оцінка наявних у матеріалах справи доказів здійснена без дотримання положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак такі судові рішення не є у повному обсязі такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що у відповідності до приписів статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції на період розгляду судами попередніх інстанцій даної справи) завданням адміністративного судочинства є змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі.
Частиною 1 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України в чинній редакції, передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з ч. 4 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України на суд покладається обов`язок вживати визначених законом заходів, необхідних для з`ясування всіх обставин у справі, у тому числі щодо виявлення та витребування доказів з власної ініціативи.
За правилами ст. 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
Відповідно до ч. 4 ст. 353 Кодексу адміністративного судочинства України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Верховний Суд вважає, що вище встановлені порушення, допущені як судом апеляційної, так і судом першої інстанцій, відтак справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції в частині позовних вимог про визнання незаконними п. 6 рішення № 3 Старокостянтинівської міської ради від 14.01.2015 та п. 2 рішення № 3 Старокостянтинівської міської ради від 29.01.2016. 
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 353, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.01.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2019 у справі № 2240/2580/18 скасувати в частині позовних вимог п. 6 рішення № 3 Старокостянтинівської міської ради від 14.01.2015 та п. 2 рішення № 3 Старокостянтинівської міської ради від 29.01.2016.
Справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
В іншій частині постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 09.01.2019 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 04.04.2019 у справі № 2240/2580/18 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І.А. Васильєва
Cудді В.П. Юрченко
М.М. Яковенко