ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 629/6213/24 Головуючий суддя І інстанції КАРАЩУК Т. О.
Провадження № 22-ц/818/108/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: інших видів кредиту

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Тичкової О.Ю., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 лютого 2025 року у справі №629/6213/24 за позовом ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором позики №2163191123 від 17.11.2023 у розмірі 41 899,20 грн. Також позивач просив стягнути судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.
Позов обґрунтовано тим, що 17.11.2023 між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання грошових коштів у позику №2163191123.
Відповідно до умов вказаного Договору відповідачка отримала у кредит грошові кошти в сумі 6 000,00 грн, шляхом перерахування на її банківський рахунок на умовах строковості, зворотності, платності та зобов`язалася повернути позику у погоджений умовами Договору строк або достроково та сплатити проценти за користування позикою, нараховані згідно з умовами Договору.
Як зазначено у позові, відповідачка свої зобов`язання відповідно умов Договору позики не виконала, суму позики не повернула, проценти за користування грошовими коштами не сплатила.
Станом на день подання позовної заяви заборгованість відповідачки перед позивачем складає 41 899,20 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в сумі 6 000,00 грн; заборгованості за процентами в сумі 35 899,20 грн. При цьому проценти нараховувалися по 30.06.2024 включно.
Враховуючи вищевикладене, позивач був вимушений звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 лютого 2025 року у задоволенні позову про стягнення заборгованості за Договором позики було відмовлено.
Стягнуто з ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 7 500,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» Топчий Д.А. подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 лютого 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» задовольнити у повному обсязі, судові витрати покласти на відповідачку.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.
Вказує, що факт ідентифікації ОСОБА_1 при укладенні договору підтверджується анкетою клієнта, наявною в матеріалах справи. Крім того, відповідачка не заперечувала, що всі відомості, вказані в заявці-анкеті, є коректними, зокрема: ПІБ, РНОКПП, паспортні дані, телефон, тощо. Доказів протилежного матеріали справи не містять.
Пояснює, що на підтвердження укладення Договору позики позивачем було додано роздруківку з його електронної пошти (support@finsfera.ua), з якої відправлено на електронну пошту відповідачки (ІНФОРМАЦІЯ_1) одноразові ідентифікатори для підпису Договору позики №2163191123 - «u2ni36r6m», та Паспорту споживчого кредиту -«17j4is8sg».
Наголошує, що зазначені одноразові ідентифікатори вказані також у Договорі позики та Паспорті споживчого кредиту після підписання сторонами.
Робить висновок, що без здійснення вказаних дій Договір не був би укладений між сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Крім того, вказує, що укладення цього Договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача та відповідачки.
Просить врахувати, що ОСОБА_1 свої зобов`язання відповідно до умов Договору не виконала, в той час як позикодавець свої зобов`язання виконав у повному обсязі та надав відповідачці грошові кошти в розмірі 6 000,00 грн, що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції №19678-1354-72159626.
Звертає увагу, що всі істотні умови Договору відповідачка погодила власним цифровим підписом під Договором №2163191123 від 17.11.2023, Таблицею обчислення загальної вартості позики та реальної річної процентної ставки та Паспортом кредиту.
Зазначає, що за розрахунком позивача, внаслідок несвоєчасного виконання зобов`язання, відповідачка станом на 17.10.2024 заборгувала перед позивачем 41 899,20 грн: 6 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 35 899,20 грн - заборгованість за процентами (6 000 х 2,5% х 227).
Разом з цим наголошує, що відповідачкою не надано доказів на спростування твердження позивача про невиконання нею зобов`язання з повернення позики та сплати процентів за користування позикою.
Крім того, вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу, визначений судом, не є пропорційним до позовних вимог та обсягу робіт, виконаних адвокатом.
Судові витрати представника позивача у суді апеляційної інстанції складаються зі сплаченого судового збору у розмірі 3 633,60 грн, який він просить стягнути з відповідачки у разі задоволення апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки - адвокат Балла В.В. просить залишити без змін рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 лютого 2025 року, а апеляційну скаргу ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» - без задоволення.
Вказує, що позивачем було долучено до позовної заяви Правила надання коштів у позику ТОВ «ІННОВА ФІНАНС», однак жодних підписів дані Правила не містять, та встановити, що саме ці Правила діяли під час укладення Договору і що з ними була ознайомлена відповідачка, неможливо. Доказів протилежного позивачем надано не було.
Щодо Паспорту споживчого кредиту зазначає, що з його змісту вбачається, що наведені обчислення є презентативними, а умови Договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту.
Крім того, зауважує, що з наданого розрахунку неможливо встановити момент виникнення заборгованості, суму заборгованості, період з якого була нарахована заборгованість та обґрунтованість нарахування заборгованості за тілом кредиту та відсотками. Розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує отримання кредиту, користування ним, укладення Договору на умовах, які вказані позивачем у позовній заяві, а, отже, не є належним доказом наявності заборгованості.
Наголошує, що надана квитанція не може бути підтвердженням переказу коштів, оскільки позивачем не надано доказів наявності Договору між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та ТОВ «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» (останнє не є стороною Договору) про надання послуг з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Також в квитанції не вказано в межах якого договору було здійснено переказ, не вбачається відправник коштів та призначення платежу. Довідка складена у довільній формі, не є первинним бухгалтерським документом і не може бути підтвердженням факту отримання коштів саме відповідачкою.
Робить висновок, що так як виписку позивачем не надано, то неможливо встановити дійсні обставини справи, а саме чи здійснювалася оплата боргу відповідачкою, якими сумами та чи була пролонгація Договору. Таким чином, позивач не надав суду доказів того, в якому розмірі ним було надано кредит відповідачці та в якому розмірі вона фактично ним скористалася.
У зв`язку з вищевикладеним вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними належними і допустимими доказами, а відтак не підлягають задоволенню.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій, ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять доказів ознайомлення та погодження відповідачки з умовами і тарифами при підписанні Договору, а також підтверджень того, що на момент отримання кредиту ці документи передбачали, зокрема, проценти, неустойку та комісії у зазначених позивачем розмірах і порядку їх нарахування.
Крім того, суд не взяв до уваги Паспорт споживчого кредиту, оскільки наведені в ньому обчислення є лише репрезентативними, а умови Договору можуть відрізнятися від зазначеної інформації та залежать від багатьох факторів.
Судом також підкреслено, що розрахунок заборгованості, на який посилається позивач, не є первинним документом, що підтверджує отримання кредиту, користування ним та укладення Договору на умовах, зазначених у позовній заяві, а отже, не є належним доказом наявності заборгованості.
Разом із цим зазначено, що надана квитанція не підтверджує переказ коштів відповідачці, оскільки позивач не надав доказів існування договору між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та ТОВ «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» про надання послуг з переказу коштів без відкриття рахунків, а також у квитанції не зазначено, в межах якого договору здійснено переказ.
За таких обставин, враховуючи відсутність належних та допустимих доказів наявності боргу та його розміру, а також неможливість встановлення дійсних обставин справи, суд дійшов висновку, що позов слід залишити без задоволення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам, та доводами скарги не спростований.
Судом встановлено, що на підтвердження вимог у позові зазначені наступні підстави.
17 листопада 2023 року між ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено Договір надання грошових коштів у позику №2163191123, який підписаний відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором: u2ni36r6m (а.с.15-18).
Відповідно до п.1.1 вказаного Договору, позикодавець зобов`язується надати позичальнику позику у розмірі 6 000,00 грн шляхом їх безготівкового перерахунку на рахунок позичальника на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику у погоджений умовами Договору строк або достроково та сплатити проценти за користування позикою, нараховані згідно з п.1.3, п.1.4 та/або п.1.5 цього Договору, його додатків. Тип позики - кредит. Мета отримання кредиту - для власних потреб, не пов`язаних з підприємницькою діяльністю, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Процентна ставка - фіксована. Дисконтна (знижена) процентна ставка (застосовується у відповідності до умов програми лояльності ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» 0,99 % на день (361,35 % річних). Процентна ставка позаакційна (базова) 2,99 % на день (1091,35 % річних).
Згідно з п.1.2 зазначеного Договору, строк позики (строк дії Договору) становить 30 днів.
Відповідно до п.1.3 вказаного Договору, орієнтовний строк повернення позики - на останній день дії Договору з моменту отримання позики або достроково. Дата надання позики 17.11.2023. Дата повернення позики 17.12.2023. Повернення позики та процентів здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий (картковий) рахунок позикодавця або через особистий кабінет на сайті позикодавця або шляхом внесення грошових коштів у терміналах самообслуговування партнерів. Моментом зарахування оплати позики та процентів є момент (дата) зарахування коштів на банківський рахунок позикодавця або отримання відповіді від партнера позикодавця про зарахування коштів.
Відповідно до п.1.4 зазначеного Договору, на період строку, визначеного п.1.2 Договору, нарахування процентів здійснюється за дисконтною процентною ставкою у розмірі 0,99 % на день (з урахуванням програми лояльності ТОВ «ІННОВА ФІНАНС», правил акції ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» «Повторний кредит») від суми позики за кожний день користування позикою.
Згідно з п.1.7 вказаного Договору, позичальник зобов`язаний повернути товариству позику, нараховані проценти згідно з умовами Договору не пізніше строку, вказаного в п.1.2 та/або п.1.3 Договору.
Згідно з п.5.5 вказаного Договору, сторони дійшли згоди, що у всіх відносинах між позичальником та товариством в якості підпису позичальника буде використовуватись електронний підпис одноразовим ідентифікатором у вигляді унікальної буквено-цифрової комбінації відповідно до Правил та Закону України «Про електронну комерцію», що має таку саму силу як і власноручний підпис.
Також, під час укладення вищевказаного Договору позики відповідачкою 17.11.2023 підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором Паспорт споживчого кредиту, в якому викладені умови надання позивачем ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» кредитних коштів відповідачці, Додаток №1 до Договору №2163191123 від 17.11.2023, яким є Таблиця обчислення загальної вартості позики та реальної річної процентної ставки за договором надання грошових коштів у позику (а.с.19, 21-23).
До позову представником позивача долучено Правила надання коштів у позику ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» (а.с.29-35).
Відповідно до квитанції до платіжної інструкції №19678-1354-72159626 від 17.11.2023, ТОВ «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ» здійснив перерахунок кредитних коштів від ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» у сумі 6000 гривень 00 копійок на картку НОМЕР_1 , НОМЕР_2 (а.с.20).
На підтвердження розміру боргу представник позивача надав довідку-розрахунок про стан заборгованості (а.с.9).
З довідки-розрахунку вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за Договором складає: 6 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 35 899,20 грн - заборгованість за процентами.
Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним у письмовій формі.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Так, у ст.1055 ЦК України зазначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з вимогами статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до положень частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем, а також права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно із пунктами 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, який надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).
Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (частина 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає, яким чином підписуються угоди у сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:
електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину;
електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;
аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Таким чином, укладення договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 12 січня 2021 року у справі №524/5556/19. До аналогічних висновків також дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження №61-8449св19) та від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження №61-7203св20).
Дійсно, суд першої інстанції визнав, що ідентифікацію при укладенні Договору позики проходила саме відповідачка, що не заперечується нею у відзиві на апеляційну скаргу. Також з матеріалів справи вбачається, що відповідачка погодилася на отримання кредитних коштів саме на умовах, викладених у Договорі позики. Тому ці доводи скарги відповідають наявним у справі доказам.
Поряд з цим матеріали справи не містять належних та достатніх доказів видачі та отримання кредитних коштів відповідачкою.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» відповідно до умов Договору позики №2163191123 від 17.11.2023 надало ОСОБА_1 кредит у сумі 6 000,00 грн, зі встановленим строком користування - 30 днів.
Згідно з п.1.1 дослідженого Договору, позикодавець зобов`язується надати позичальнику позику у розмірі 6 000,00 грн шляхом їх безготівкового перерахунку на рахунок позичальника. У п.6 Договору зазначено електронний платіжний засіб № НОМЕР_1 .
Крім того, в анкеті клієнта зазначено номер банківської картки для перерахунку коштів № НОМЕР_1 .
Водночас матеріали справи не містять належних та достатніх доказів видачі та отримання кредитних коштів відповідачкою, а також належності платіжної картки № НОМЕР_1 саме їй.

На підтвердження надання 17.11.2023 відповідачці кредитних коштів у розмірі 6 000,00 грн позивачем надано до суду квитанцію до платіжної інструкції №19678-1354-72159626, складену ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ».

Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний довести отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, установлених договором, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до зазначеної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.

Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.

Проте ні з наданої позивачем квитанції, ні з інших наявних у матеріалах справи доказів, відповідно до обов`язкових у таких випадках стандартів бухгалтерського обліку, неможливо встановити, що даний переказ стосується саме відповідачки та був здійснений на виконання умов зазначеного Договору. Зокрема, зазначена квитанція не містить усієї необхідної інформації про отримувача, яка б давала можливість ідентифікувати особу як позичальника, а також усіх необхідних реквізитів, які б свідчили про те, що кредитні кошти були надані ТОВ «ІННОВА ФІНАНС» та отримані ОСОБА_1 .

Крім того, неможливо встановити належність картки № НОМЕР_1 відповідачці чи зазначення нею такого номера картки під час оформлення заявки або договору, а також відсутня будь-яка інформація про віднесення даного переказу саме до Договору позики №2163191123 від 17.11.2023.

Відповідно до приписів пункту 6 розділу І Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 за №163 (далі за текстом - Інструкція №163), платіжна інструкція - розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції; платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього; платник - особа, з рахунку якої ініціюється платіжна операція на підставі платіжної інструкції; сума платіжної операції - відповідна сума коштів, яка в результаті виконання платіжної операції повинна бути зарахована на рахунок отримувача або видана отримувачу в готівковій формі.

Суд також враховує положення пункту 37 розділу ІІ Інструкції №163 (зі змінами) про те, що платіжна інструкція, оформлена платником в електронній або паперовій формі, повинна містити такі обов`язкові реквізити: 1) дату складання і номер; 2) унікальний ідентифікатор платника або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код платника та номер його рахунку; 3) найменування надавача платіжних послуг платника; 4) суму цифрами та словами; 5) призначення платежу; 6) підпис(и) платника; 7) унікальний ідентифікатор отримувача або найменування/прізвище, власне ім`я, по батькові (за наявності), код отримувача та номер його рахунку; 8) найменування надавача платіжних послуг отримувача. 

Вказівки щодо особливостей заповнення реквізитів платіжної інструкції, оформленої в паперовій або електронній формі (додаток до Інструкції №163 (пункт 10 розділу I)), передбачають наявність такої інформації у платіжних інструкціях, зокрема: платіжна інструкція засвідчується підписами [власноручним(ими)/електронним(ими)] уповноваженого працівника надавача платіжних послуг, який оформив платіжну інструкцію, та працівника, на якого покладено функції контролера. У разі перерахування коштів на рахунки отримувачів (фізичних та юридичних осіб), які відкриті в іншого надавача платіжних послуг, платіжна інструкція засвідчується підписом(ами) [власноручним(ими)/електронним(ими)] уповноваженого(их) працівника(ів) надавача платіжних послуг, визначеного(их) внутрішніми документами надавача платіжних послуг (п.19 Інструкції №163).

Оскільки надана позивачем квитанція до платіжної інструкції №19678-1354-72159626, складена ТОВ «ФК «КОНТРАКТОВИЙ ДІМ», не містить вказаних реквізитів та не відповідає вказаним вимогам законодавства, - колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні належні та достатні докази, які б підтверджували переказ кредитних коштів відповідачці. Квитанція до платіжної інструкції не є належним і достатнім доказом на підтвердження здійснення фінансової операції щодо переказу грошових коштів ОСОБА_1 ; зазначена в ній інформація не відповідає вимогам бухгалтерського обліку, не є первинним бухгалтерським документом, який фіксує здійснення платежу та є необхідним для підтвердження таких юридичних фактів.

Те саме стосується і розрахунку про стан заборгованості за Договором №2163191123 від 17.11.2023, поданого позивачем, оскільки він створений самим позивачем, є похідним, обробленим документом, складеним на підставі первинних даних, а не первинним документом бухгалтерського обліку у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а відтак не може вважатися належним та достовірним доказом наявності та розміру заборгованості.
Інших доказів на підтвердження перерахування коштів згідно з Договором позики №2163191123 від 17.11.2023 на платіжну банківську картку позичальника позивачем, всупереч визначеним у ст.ст.12, 81 ЦПК України процесуальним обов`язкам, до суду не було надано.
Крім того, наявні в матеріалах справи докази не містять повної інформації про номер платіжного засобу, на який, згідно з доводами позивача, було перераховано суму кредиту, що не дозволяє належним чином ідентифікувати його належність саме відповідачці ОСОБА_1 .
Водночас слід зазначити, що позикодавець, надаючи фінансові послуги та зважаючи на особливості укладення таких видів договорів, відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», був зобов`язаний вести облік наданих позичальникам коштів.

Таким чином, за відсутності таких належних первинних документів суд позбавлений можливості перевірити реальність господарських операцій, у тому числі факт виконання позичальником умов договору кредиту: надання позичальником та отримання відповідачкою кредитних коштів, у зв`язку з чим доводи представника позивача щодо наявності заборгованості та невиконання позичальником умов договору кредиту є недоведеними.

Додатки до позовної заяви без належним чином оформленої банківської виписки з особового рахунку ОСОБА_1 або платіжної інструкції, яка має інформацію про її виконання банком, не підтверджують у достатній мірі факт надання позичальнику - відповідачці кредитних коштів, який має юридичне значення у контексті вказаної норми - ст.1054 ЦК України.

Посилання представника позивача на ненадання відповідачкою доказів на спростування твердження позивача про невиконання нею зобов`язання з повернення позики та сплати процентів за користування позикою є безпідставним, оскільки відповідно до ст.81 ЦПК України обов`язок доказування факту перерахування та отримання кредитних коштів покладається на позивача. Вимога до відповідача доводити факт неотримання коштів є застосовною лише після доведення позивачем факту перерахування кредитних коштів і за своїм змістом фактично означає покладення обов`язку доказування негативного факту, що суперечить засадам цивільного судочинства та принципу змагальності сторін.

Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог і, відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі №755/18920/18.
З урахуванням викладеного судом правильно зроблено висновок, що позивачем не надано виписки за особовим рахунком відповідачки чи довідки про рух грошових коштів на рахунку позичальника, які є первинними документами та належними доказами використання кредитних коштів, а також наявності й розміру заборгованості, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення з цих підстав.
Інші, наведені у апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, є безпідставними та необґрунтованими.
Позивач у своїй апеляційній скарзі також заперечує проти розміру витрат на професійну правничу допомогу, визначених судом, оскільки він не є пропорційним до позовних вимог та обсягу робіт, виконаних адвокатом.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачки не просив про збільшення розміру стягнення витрат на правову допомогу.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За змістом частини 1 пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 2, 3 та 4 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Баллою В.В. у додатках до відзиву на позов надано: договір про надання правової допомоги від 12.10.2024; ордер на надання правничої допомоги серії ВІ №1254144 від 12.10.2024; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю; акт прийому-передачі послуг від 27.10.2024; довідку про проведену адвокатом роботу від 27.10.2024.
Відповідно до акта прийому-передачі послуг від 27.10.2024 та довідки про проведену адвокатом роботу від 27.10.2024, адвокатом виконано, а клієнтом прийнято наступні роботи (послуги): здійснено ознайомлення з матеріалами справи; надано консультацію щодо порядку та процедури розгляду справи; проведено аналіз практики Верховного Суду з подібних правовідносин; підготовлено та подано до суду відзив на позовну заяву; здійснено представництво інтересів клієнта в суді до прийняття остаточного судового рішення у справі.
Відповідно до вищевказаних документів, сума гонорара адвоката Балли В.В. є фіксованою, не залежить від обсягу наданих робіт та становить 15 000,00 грн.
Крім того, у акті прийому-передачі послуг від 27.10.2024 зазначено, що послуги надані адвокатом у повному обсязі, якісно і вчасно, а у клієнта відсутні будь-які претензії до адвоката.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, а також стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. 
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу та мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи й усіх обставин, що мають значення.
При цьому колегія суддів відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує наступні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які були висловлені у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24):
«139. У розумінні умов частин четвертої - шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
140. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21.
141. Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку
з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
142. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, справа №922/1964/21.
143. У постановах від 19 лютого 2022 року №755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
144. Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
145. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення».
Слід зазначити, що під час розгляду справи у суді першої інстанції представником позивача було заявлено клопотання про зменшення судових витрат.
Зважаючи на те, що витрати на правничу допомогу підтверджені належними та допустимими доказами їх фактичного понесення, водночас матеріали справи не містять значного обсягу документів, на дослідження й збирання яких адвокат мав би витратити істотний час; зазначений спір для кваліфікованого юриста є справою незначної складності; судова практика у спорах такої категорії є сталою, а спірні правовідносини не потребують застосування значної кількості нормативно-правових актів, то суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність часткового задоволення вимог у цій частині та зменшив розмір витрат на правничу допомогу, керуючись критеріями співмірності та розумності судових витрат, з урахуванням конкретних обставин справи, її складності та обсягу фактично виконаної адвокатом роботи, і правомірно стягнув з позивача 7 500,00 грн.
Відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині колегія суддів також не вбачає.

З урахуванням того, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт надання кредитних коштів, а також розмір заявленої заборгованості, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржуване рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

У зв`язку з відмовою в задоволенні позову та залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судова колегія доходить висновку, що сплачені апелянтом судові витрати за подання позовної заяви та апеляційної скарги покладаються на сторону позивача.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» залишити без задоволення.
Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 17 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 22 квітня 2026 року.

Головуючий - 
В.Б. Яцина
Судді - 
О.Ю. Тичкова

Ю.М. Мальований.