ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

20 березня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/14505/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Добродняк І.Ю. (доповідач),
суддів: Семененка Я.В., Суховарова А.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року 
у справі №160/14505/24 
за позовом ОСОБА_1 
до ІНФОРМАЦІЯ_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середньомісячного заробітку та моральної шкоди,- 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просила:
визнати протиправним і скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 26 квітня 2024 року № 119, щодо звільнення через скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацію державного органу головного спеціаліста групи морально-психологічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 ; 
поновити ОСОБА_1 на посаді в ІНФОРМАЦІЯ_3 , котра за посадовими обов`язками відповідає (тотожна) обійманій нею посаді з 26 квітня 2024 року; 
стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 квітня 2024 року до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 21541,00 грн.; 
стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 15000,00 грн. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з 07.08.2023 обіймала посаду головного спеціаліста групи морально-психологічного забезпечення в ІНФОРМАЦІЯ_2 . Наказом №119 від 26.04.2024 позивачку звільнено з вказаної посади за п. 1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та п. 1 ч.1 ст.87 Закону України «Про Державну службу» через скорочення чисельності штату або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацію державного органу. Проте відповідач не повідомив позивачку про наступне вивільнення та не надав пропозицій про наявні вакансії, які мають з`явитися, що є підставою для поновлення позивачки на роботі.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано наказ ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 26 квітня 2024 року № 119 в частині звільнення ОСОБА_1 з 26.04.2024. 
Визнано протиправним та скасовано наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу державних службовців) від 26.04.2024 №54-ДС в частині звільнення ОСОБА_1 з 26.04.2024.
Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста групи морально-психологічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 з 27.04.2024.
Стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.04.2024 по 09.04.2025 у розмірі 245715,92 грн., із відрахуванням загальнообов`язкових податків та зборів.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу як на підтвердження відмови позивачки від переведення на запропоновану посаду, так і виконання відповідачем вимог ч.3 ст.87 Закону України «Про державну службу» щодо надання відповідачем пропозиції позивачці іншої рівнозначної посади державної служби або нижчої посади державної служби відповідно до її професійної підготовки та професійних компетентностей. Відповідачі не надали належного обґрунтування підстав ненадання пропозиції позивачці зайняття вакантних посад. Також відповідачами не надано доказів дотримання вимог ст. 42 Кодексу законів про працю України у спосіб визначення продуктивності праці і кваліфікації позивачки.
Окрім того, судом з`ясовано, що відповідачі не попередили позивачку про її наступне вивільнення, не запропонували жодної посади для працевлаштування, не перевірили на наявність у позивачки переважного права на залишення на роботі, тому звільнення позивачки з посади за п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України визнано судом безпідставним.
Судом не прийнято доводи відповідача-1 щодо пропонування позивачці посади в ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що зазначено у характеристиці позивачки, оскільки пропонування посади керівником ІНФОРМАЦІЯ_2 в іншому районному територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, працевлаштування до якого не входить в його компетенцію, не може бути розцінене як виконання вимог абз.2 ч. 3 ст.87 Закону України «Про державну службу».
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач-2 ІНФОРМАЦІЯ_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити. 
Відповідач-2 зазначає, що спірні відносини виникли у період дії воєнного стану, тому регулюються, в тому числі, Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII. Також скаржник посилається на Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідно до ст.1 якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідач-2 зауважує, що норма абз. 2 ч. 5 ст. 10 Закону №389-VIII містить імперативну заборону на переведення працівників, призначених без конкурсного відбору, на інші посади державної служби у період дії правового режиму воєнного стану. Крім того, відповідно до абзацу другого частини першої статті 28 Закону №389-VIII нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
У зв`язку з цим скаржник вважає, оскільки позивачка була призначена на посаду у період дії воєнного стану без проведення конкурсного відбору, переведення її на іншу посаду не могло бути реалізовано. При цьому, скаржник зазначає, що нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності Законом України «Про правовий режим воєнного стану», діють у частині, що не суперечить цьому Закону. Тому при конкуренції норм права абз. 2 ч. 3 ст. 87 Закону №889-VIII та ч. 5 ст. 10 Закону №389-VIII, застосуванню підлягають норми ч. 5 ст. 10 Закону №389-VIII, як спеціальної у спірних правовідносинах у період дії воєнного стану.
Окрім того, відповідач-2 звертає увагу суду на помилковість обґрунтування судом першої інстанції своїх висновків щодо обов`язку суб`єкта призначення чи керівника державної служби враховувати переважне право працівника на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю з посиланням на правові позиції суду касаційної інстанції у справах №816/1232/17 та №600/752/22-а є помилковим, оскільки вони не є релевантними до спірних правовідносин з огляду на те, що висновки Верховного Суду у вказаних справах сформовані за іншого нормативно-правового регулювання спірних правовідносин, що відбувались до 24 лютого 2022 року.
Позивачка, через свого представника, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване, посилаючись на безпідставність доводів відповідача-2. 
Дана адміністративна справа розглянута апеляційним судом відповідно до ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції виходить з такого. 
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, позивачка - ОСОБА_1 з 07 серпня 2023 року проходила службу на посаді головного спеціаліста групи морально-психологічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 . Призначення позивачки на посаду відбулось у період дії воєнного стану без проведення конкурсного відбору.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 (по стройовій частині) від 26 квітня 2024 року № 119 позивачку звільнено з вказаної посади за п.1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України та п. 1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про Державну службу» через скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізацію державного органу. Підстава: витяг із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.04.2024 №54-ДС.
Обставини, що зумовили прийняття означеного наказу про звільнення позивачки із займаної посади, полягають в такому.
Згідно витягу із наказу ІНФОРМАЦІЯ_1 (з основної діяльності) від 01.03.2024 №42 з метою удосконалення організаційно-штатних структур і складу Збройних Сил України у відповідності до обстановки, що склалася, наказано, зокрема начальникам районних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки до 29 квітня 2024 року внести зміни до штату ІНФОРМАЦІЯ_2 (1 розряду) (місто Дніпро Дніпропетровської області), що утримується за штатом №43/060-01, чисельністю 114 військовослужбовців та 16 працівників, щодо введення окремого підрозділу, виведення та введення окремих посад, зі збільшенням штатної чисельності на 1 посаду військовослужбовця (офіцерів - +1), згідно з переліком змін до штату. 
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08.03.2024 №69 «Про проведення додаткових організаційних заходів» з метою виконання вимог директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 26.02.2024 № Д-321/16/дск «Про проведення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році», відповідно до вимог Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» (зі змінами, внесеними Указами від 14 березня 2022 року №133/2022, від 18 квітня 2022 року №259/2022, від 17 травня 2022 року №341/2022, від 12 серпня 2022 року №573/2022, від 07 листопада 2022 року №757/2022, від 06 лютого 2023 року №58/2023 та від 01 травня 2023 року №254/2023, від 26 липня 2023 року №451/2023, від 06 листопада 2023 року №734/2023 та від 05 лютого 2024 року №49/2024 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні»), з метою удосконалення організаційно-штатних структур і складу ІНФОРМАЦІЯ_2 , наказано, зокрема начальнику відділення офіцерів запасу і кадрів встановленим порядком, попередити працівників про наступне скорочення та зміну істотних умов праці, посади яких підлягають виведенню, згідно з переліком змін до штату, у зв`язку з проведенням організаційних заходів.
08.03.2024 вказаний наказ під підпис доведено позивачці.
18.04.2024 розпорядженням ІНФОРМАЦІЯ_1 №30/5/5484 на виконання п. 3 ч. 2 ст. 31 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2013 року №889-VIII, ч. 5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, вимог директиви Міністерства оборони України та Головнокомандувача Збройних Сил України від 26 лютого 2024 року №Д-321/16/дск «Про введення додаткових організаційних заходів у Збройних Силах України в 2024 році» та у зв`язку з прийняттям начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 , як суб`єктом призначення, об`єктивно обґрунтованого рішення, щодо звільнення з посад, які підлягають скороченню та прийняттю на заново введені посади у ІНФОРМАЦІЯ_7 державних службовців цього територіального центру комплектування та соціальної підтримки, запропоновано начальнику ІНФОРМАЦІЯ_2 надати мотивований рапорт щодо обґрунтування звільнення вказаних вище державних службовців у порядку ч.2 ст. 32, п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України по кожній особі окремо з зазначенням негативних та позитивних аспектів цього питання, доцільності/недоцільності подальшого прийому, зокрема позивачки на роботу на заново введені посади.
Т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 складено характеристику на позивачку, з якої вбачається, що під час виконання службових обов`язків на посаді соціолога було помітно, що не вистачає базової освіти за фахом соціології, були зауваження з боку відвідувачів, а саме: з приводу комунікації. Не завжди могла знайти спільну мову з родичами загиблих. Позивачці запропонована аналогічна посада в ІНФОРМАЦІЯ_4 .
24.04.2024 ІНФОРМАЦІЯ_8 на виконання розпорядження від 18.04.2024 складено рапорт №4254, в якому зазначено, що з урахуванням характеристик на державних службовців ІНФОРМАЦІЯ_9 , зокрема ОСОБА_1 недоцільно приймати на заново введену посаду з причини того, що заново введені посади передбачають інші фахові вимоги до кандидата, а саме: психолог та соціолог.
Відповідно до витягу із наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.04.2024 №54-ДС «По особовому складу державних службовців» відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, п. 1 ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VІІІ, наказано звільнити з 26.04.2024 ОСОБА_1 - головного спеціаліста групи морально - психологічного забезпечення (ОС 050546) ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку з реорганізацією державного органу. Підстава: рапорт начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 24 квітня 2024 року, Вх. №797/31.
Саме вказаний наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 26.04.2024 №54-ДС визначений в якості підстави для звільнення позивачки з займаної посади за наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 26.04.2024 №119 відповідно до п. 1 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, п.1 ч.1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII з 26 квітня 2024 року.
Не погодившись із своїм звільненням, позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав із цим позовом.
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до положень статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Принципи, правові та організаційні засади забезпечення публічної, професійної, політично неупередженої, ефективної, орієнтованої на громадян державної служби, яка функціонує в інтересах держави і суспільства, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби, що базується на їхніх особистих якостях та досягненнях визначає Закон України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII.
Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 №889-VIII цей Закон регулює відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням, визначає правовий статус державного службовця.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 5 Закону №889-VIII відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Відповідно до частини п`ятої статті 22 Закону №889-VIII у разі реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації державного органу переведення державного службовця на рівнозначну або нижчу (за його згодою) посаду в державному органі, якому передаються повноваження та функції такого органу, за рішенням суб`єкта призначення може здійснюватися без обов`язкового проведення конкурсу.
За змістом ч.1 ст. 41 Закону №889-VIII, державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений без обов`язкового проведення конкурсу:
1) на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення;
2) на рівнозначну або нижчу вакантну посаду в іншому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті), - за рішенням суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, з якого переводиться державний службовець, та суб`єкта призначення або керівника державної служби в державному органі, до якого переводиться державний службовець.
Державний службовець, призначений на посаду без конкурсу, не може бути переведений на вищу посаду державної служби без проведення конкурсу.
Відповідно до ч.2 ст.41 Закону №889-VIII переведення здійснюється лише за згодою державного службовця.
Пунктом 4 частини 1 статті 83 Закону №889-VIII встановлено, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення (стаття 87 цього Закону).
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону № 889-VIII підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
Частиною третьою статті 87 Закону №889-VIII передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Одночасно з попередженням про звільнення на підставі пункту 1 частини першої цієї статті суб`єкт призначення або керівник державної служби пропонує державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або, як виняток, нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. При цьому враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством про працю.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої цієї статті у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
Суд першої інстанції, виходячи з аналізу наведених правових норм, дійшов висновку про наявність у суб`єкта призначення або керівника державної служби, у випадку, скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізації державного органу, обов`язку запропонувати державному службовцю іншу рівнозначну посаду державної служби або нижчу посаду державної служби відповідно до професійної підготовки та професійних компетентностей. Також вказана норма у частині визначення наявності або відсутності переважного права на залишення на роботі, зобов`язує суб`єкта призначення або керівника державної служби керуватися законодавством про працю.
В свою чергу, відповідно до положень статті 42 Кодексу законів про працю України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір у цій справі і застосовуючи наведені норми права, залишив поза увагою нормативне регулювання трудових відносин в умовах воєнного стану.
Щодо дотримання передбачених ч.3 ст. 87 Закону №889-VIII гарантій при звільненні на підставі п. 1 ч.1 ст.87 Закону №889-VIII в умовах дії воєнного стану суд апеляційної інстанції зазначає таке. 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» №2136-IX від 15.03.2022, на який посилається відповідач-2, цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.
У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідно до абз.1 ч.5 ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII в редакції на час призначення позивачки на посаду у період дії воєнного стану особи призначаються на посади державної служби, посади в органах місцевого самоврядування, посади керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, комунальних підприємств, установ, організацій керівником державної служби або суб`єктом призначення, сільським, селищним, міським головою, головою районної, районної у місті, обласної ради, начальником відповідної військової адміністрації без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, на підставі поданої заяви, заповненої особової картки встановленого зразка та документів, що підтверджують наявність у таких осіб громадянства України, освіти та досвіду роботи згідно з вимогами законодавства, встановленими щодо відповідних посад. 
Державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, призначені відповідно до абзацу першого цієї частини, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування (абз.2 ч.5 ст. 10 Закону №389-VIII).
З аналізу наведених вище норм права можливо зробити висновок, що державні службовці та посадові особи місцевого самоврядування, які призначені на посаду у період дії воєнного стану без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом, не можуть бути переведені на інші посади державної служби або посади в органах місцевого самоврядування.
Державний службовець звільняється на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII у разі, коли відсутня можливість запропонувати відповідні посади, а також у разі його відмови від переведення на запропоновану посаду.
При цьому, в умовах дії воєнного стану визначена ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII процедура не змінилася, принаймні в тому, що звільнення з визначеної п.1 ч.1 ст. 87 Закону № 889-VIII підстави передбачає пропонування посад (якщо є посади, які можна пропонувати під час дії попередження про наступне звільнення). Також положеннями наведеної вище норми ч.1 ст.41 Закону № 889-VIII передбачено, що державний службовець з урахуванням його професійної підготовки та професійних компетентностей може бути переведений на іншу рівнозначну або нижчу вакантну посаду в тому самому державному органі, у тому числі в іншій місцевості (в іншому населеному пункті) без обов`язкового проведення конкурсу за рішенням керівника державної служби або суб`єкта призначення.
В свою чергу, враховуючи, що у цій справі спірні правовідносини виникли у період дії воєнного стану, тому процедура звільнення державного службовця у зв`язку з припиненням державної служби за ініціативою суб`єкта призначення регулюється нормами Закону № 889-VIII (у редакції зі змінами, внесеними згідно із Законами № 117-IX та № 440-IX), що виключає застосування до спірних правовідносин приписів та гарантій, передбачених КЗпП України.
У період дії воєнного стану особи в силу ч. 5 ст. 10 Закону № 389-VIII призначаються, зокрема, на посади державної служби без конкурсного відбору, обов`язковість якого передбачена законом. Водночас цією ж нормою права законодавець обмежив можливість переведення державних службовців на інші посади державної служби, якщо такі службовці були призначені без конкурсного відбору в період дії воєнного стану, що у випадку, який склався у цій справі, і застосовно до позивачки, з огляду на її призначення без конкурсного відбору.
Враховуючи, що законодавство містить чітку заборону переведення працівників, призначених без конкурсного відбору, на інші посади державної служби, тому з`ясування наявності переважних прав таких працівників нівелюється прямою забороною вказаного вище закону про неможливість переведення.
Наведене пояснюється також тим, що під час призначення на посаду державної служби без конкурсного відбору, позивачка мала ураховувати умови, визначені частиною п`ятої статті 10 Закону № 389-VIII, на яких вона прийнята на роботу, адже після відновлення конкурсних процедур на посади державної служби у особи виникає обов`язок проходження такого конкурсу для подальшого залишення на посаді, а тому позивачка не може мати переважного права на залишення на роботі серед інших працівників, які призначені на посади за результатами конкурсних процедур до початку запровадження воєнного стану.
Водночас, незважаючи на відсутність можливості переведення працівника в силу ч. 5 ст. 10 Закону № 389-VIII, роботодавець після звільнення працівника може його призначити на іншу посаду із застосуванням цієї ж норми права.
При цьому, нормами Законів № 2136-IX та № 389-VIII визначено особливості організації трудових відносин в умовах воєнного стану і їхні норми є спеціальними у цей період. У Прикінцевих положеннях Закону № 389-VIII (статті 28) передбачено, що нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, діють у частині, що не суперечить цьому Закону.
Отже, у разі виникнення суперечностей норм цього Закону нормам іншого, застосуванню підлягають норми саме Закону № 389-VIII.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 640/22081/22 та від 23 квітня 2025 року у справі № 320/12821/23 та від 30 червня 2025 року у справі №320/11528/23
Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, а тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню саме правові позиції Верховного Суду, викладені у зазначених вище постановах.
Таким чином, з огляду на те, що передбачену абз.2 ч.5 ст. 10 Закону № 389-VIII заборону переведення варто розуміти у значенні, вжитому в абз. 3 ч.3 ст. 87 Закону № 889-VIII, як відсутність можливості запропонувати відповідну посаду, суд апеляційної інстанції вважає помилковими висновки суду першої інстанції, які ґрунтуються на обов`язку відповідачів запропонувати позивачці посади для її працевлаштування, а також перевірити наявність у позивачки переважного права на залишення на роботі. 
Оскільки в спірному випадку позивачка була призначена на посаду без конкурсного відбору у період дії воєнного стану, тобто обіймала посаду державного службовця на умовах, визначених ст. 10 Закону № 389-VIII, пропонування їй іншої посади означало б переведення на іншу посаду в розумінні Закону № 889-VIII, що було б порушенням з боку відповідачів норм ст. 10 Закону № 389-VIII, отже, її переведення на іншу посаду не могло бути реалізовано у зв`язку з дією на території України правового режиму воєнного стану та прямою законодавчою забороною для роботодавців здійснювати переведення державних службовців.
В той же час, суд апеляційної інстанції враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц роз`яснила, що висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків у кожній конкретній справі.
В даному випадку, окрім наведених вище обставин, покладених в основу рішення суду першої інстанції, суд першої інстанції виходив з встановленого факту порушення відповідачем-1 визначеної абз.1 ч.3 ст.87 Закону № 889-VIII процедури в частині попередження державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Суд апеляційної інстанції також враховує, що відповідно до статті 49-2 КЗпП України вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачами не спростовується, що окрім ознайомлення позивачки із наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08.03.2024 №69 «Про проведення додаткових організаційних заходів», відповідачами не було вчинено інших дій щодо попередження позивачки у законодавчо встановленому порядку про її наступне звільнення. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що за таких обставин не може вважатися виконаним обов`язок попередити позивачку про наступне звільнення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону № 889-VIII, оскільки означений наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 08.03.2024 №69 є розпорядчим документом, який містить вимогу до начальника відділення офіцерів запасу і кадрів встановленим порядком попередити працівників про наступне скорочення та зміну істотних умов праці, посади яких підлягають виведенню, згідно з переліком змін до штату, у зв`язку з проведенням організаційних заходів, і за своїм змістом цей наказ не є повідомленням позивачки про її наступне вивільнення. 
Суд апеляційної інстанції не приймає доводи відповідача-2 посиланням його на висновки Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 у справі №758/2190/23, що положення статті 49-2 КЗпП України не містить обов`язку роботодавця ознайомлювати працівника з попередженням про наступне вивільнення та з вакантними посадами на підприємстві саме під особистий підпис.
В спірному випадку обставини справи свідчать про відсутність самого факту попередження позивачки у встановленому порядку, тому питання способу попередження не є таким, що має значення для справи і, відповідно, не розглядається. 
Оскільки встановлене вище процедурне порушення напряму впливає на права позивачки і є суттєвим, це безумовно свідчить про протиправність звільнення позивачки із займаної посади.
З огляду на те, що позивачка перебувала на посаді головного спеціаліста групи морально-психологічного забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 до 26.04.2024, тому позивачка підлягає поновленню на цій посаді з 27.04.2024, наступного дня після її звільнення, з відповідними правовими наслідками у вигляді стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Підсумовуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції прийняте правильне за своєю суттю рішення, втім за встановлених судом апеляційної інстанції обставин відповідно до ч.4 ст.317 КАС України мотивувальна частина рішення суду першої інстанції підлягає зміні з урахуванням висновків, викладених в мотивувальній частині цієї постанови.
Керуючись ст.ст. 311, 315, 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.
Змінити мотивувальну частину рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09 квітня 2025 року у справі №160/14505/24 в частині визначених судом підстав для часткового задоволення позову з урахуванням висновків, викладених судом апеляційної інстанції в цій постанові. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили відповідно до ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя І.Ю. Добродняк 

суддя Я.В. Семененко 

суддя А.В. Суховаров