Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11.03.2026  	Справа №607/18418/25 Провадження №2/607/592/2026	

місто Тернопіль
Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі: 
головуючого - судді Герчаківської О. Я.,
з участю секретаря судового засідання Баб`як Н. О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача, адвоката Алексенко С. Л., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків,
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків у розмірі 6 465,79 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2025 року у справі № 607/25709/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 185, частиною четвертою статті 186, частиною першою статті 190 Кримінального кодексу України, та призначено покарання. Внаслідок злочинних дій відповідача, що виразилися у незаконному оформленні кредиту на ім`я ОСОБА_1 та подальшому списанні коштів, позивач був змушений сплачувати відсотки за кредитом та інші обов`язкові платежі, пов`язані з його обслуговуванням. Зазначені суми відсотків і платежів не були враховані судом при визначенні розміру відшкодованої матеріальної шкоди у вироку. Загальна сума фактично сплачених ОСОБА_1 відсотків та пов`язаних платежів становить 6 465 грн 79 коп. 
З огляду на те, що вказані витрати є прямим та безпосереднім наслідком злочинних дій відповідача, вони підлягають відшкодуванню на користь позивача у порядку цивільного судочинства в повному обсязі, додатково до вже присудженої за вироком суми матеріальної шкоди.
Отож, враховуючи характер дій відповідача, якими позивачу було завдано шкоду, ОСОБА_1 вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 додаткові збитки у розмірі 6 465 грн 79 коп., що складаються з фактично сплачених відсотків за кредитом, оформленим злочинним шляхом.
Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 вересня 2025 відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування завданих збитків; розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження.
Позивач ОСОБА_1 , та його представник - адвокат Алексенко С. Л. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити в повному обсязі. Вважають, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , позивач змушений був сплачувати відсотки за кредитом, який на власні потреби використав відповідач, що підтверджено вироком суду. 
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, через адміністрацію Державної установи «Чортківська установа виконання покарань (№26)» подав заяву про розгляд справи без його участі.
Відтак, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.
Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2025 року, справа № 607/25709/24, ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 4 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 309 КК України, та призначено йому за даними кримінальними правопорушеннями покарання: за ч. 4 ст. 185 КК України - із застосуванням ст. 69 КК України у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі; за ч. 4 ст. 186 КК України - із застосуванням ст. 69 КК України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі; за ч. 2 ст. 190 КК України - у виді 2 (двох) років позбавлення волі; за ч. 1 ст. 309 КК України - у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень. У відповідності до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_2 призначено остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 20 750,55 грн.
Судом встановлено, що 06 вересня 2024 року близько 14.50 год. обвинувачений ОСОБА_2 , перебуваючи на АДРЕСА_1 , звернувся до потерпілого ОСОБА_1 з проханням надати йому мобільний телефон для здійснення телефонного дзвінка. Не підозрюючи про злочинний намір обвинуваченого ОСОБА_2 , потерпілий ОСОБА_1 добровільно передав обвинуваченому ОСОБА_2 свій мобільний телефон, марки «Samsung Galaxy А12» із мобільним номером телефону НОМЕР_1 . Надалі обвинувачений ОСОБА_2 під час здійснення телефонного дзвінка на мобільний номер телефону НОМЕР_2 , скористався онлайн-банкінгом АТ «А-Банку» та перерахував із кредитної банківської картки АТ «А-Банку» НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_1 на свою банківську картку АБ ПАТ «Укргазбанк» № НОМЕР_4 грошові кошти на суму 20 000 гривень та 750 гривень 55 копійок - сума комісії. В подальшому, отримавши грошові кошти, не маючи наміру їх повернути, обвинувачений ОСОБА_2 покинув місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденими грошовими коштами на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_1 матеріальну шкоду на загальну суму 20 750 гривень 55 копійок.
Відповідно положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Згідно виписки по картці ОСОБА_1 від 27 серпня 2025 року АТ «А-Банк», за рахунком НОМЕР_3 за період з 06 вересня 2024 року по 01 серпня 2025 року списувалися відсотки за використання кредитного ліміту, їх загальна сума становить 6 465,79 грн.
За змістом довідки про заборгованість від 27 серпня 2025 року АТ «А-Банк», станом на 27 серпня 2025 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість перед банком.
Відтак, проаналізувавши вищенаведене, суд дійшов до висновку, що до виниклих спірних правовідносин слід застосувати наступні норми матеріального та процесуального права.
Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої, пункту дев`ятого та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Кінцевою метою будь-якого звернення до суду є відновлення порушеного права та відшкодування шкоди, завданої неправомірними діями. 
За змістом ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом беззаперечно встановлено, що 06 вересня 2024 року близько 14.50 год. обвинувачений ОСОБА_2 , перебуваючи на АДРЕСА_1 , звернувся до потерпілого ОСОБА_1 з проханням надати йому мобільний телефон для здійснення телефонного дзвінка. Не підозрюючи про злочинний намір обвинуваченого ОСОБА_2 , потерпілий ОСОБА_1 добровільно передав обвинуваченому ОСОБА_2 свій мобільний телефон, марки «Samsung Galaxy А12» із мобільним номером телефону НОМЕР_1 . Надалі обвинувачений ОСОБА_2 під час здійснення телефонного дзвінка на мобільний номер телефону НОМЕР_2 , скористався онлайн-банкінгом АТ «А-Банку» та перерахував із кредитної банківської картки АТ «А-Банку» НОМЕР_3 , яка належить ОСОБА_1 на свою банківську картку АБ ПАТ «Укргазбанк» № НОМЕР_4 грошові кошти на суму 20 000,00 грн та 750,55 грн - сума комісії. В подальшому, отримавши грошові кошти, не маючи наміру їх повернути, обвинувачений ОСОБА_2 покинув місце вчинення кримінального правопорушення, розпорядившись викраденими грошовими коштами на власний розсуд, чим заподіяв ОСОБА_1 матеріальну шкоду на загальну суму 20 750,55 грн.
Разом з тим, факт сплати процентів підтверджено випискою по картці ОСОБА_1 від 27 серпня 2025 року АТ «А-Банк», за рахунком НОМЕР_3 за період з 06 вересня 2024 року по 01 серпня 2025 року, на загальну суму 6 465,79 грн.
За змістом положень частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.
У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.
Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.
Статтею 1166 ЦК України визначено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно роз`яснень, викладених в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Таким чином, умовою покладення на відповідача відповідальності за шкоду, завдану позивачу, є наявність вини останньої у спричиненні вказаної шкоди.
Статтею 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір (постанова Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2019 року у справі № 757/31418/15-ц).
Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.
Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.
Позивач довів завдану йому шкоду, яка мала місце внаслідок протиправних дій відповідача, причинно-наслідковий зв`язок між ними, що призвело до нарахування банківською установою процентів за користування кредитними коштами, якими фактично заволодів і витратив на свої потреби ОСОБА_2 , якіОСОБА_1 був змушений сплатити. Відтак, суд доходить висновку, що 6 465,79 грн є збитками, завданими кримінальним правопорушенням, адже позивач сплачував відсотки без фактичного користування кредитними коштами.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 465,79 грн на відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням.
Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнена від сплати судових витрат при звернені з даним позовом до суду, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-78, 83, 206, 258-268, 273, 352-355 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В:
Позов задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6 465 (шість тисяч чотириста шістдесят п`ять),79 грн на відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1 211 (одну тисячу двісті одинадцять),20 грн судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.
Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України. 

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач:  ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_6 , остання відома адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 .
Повний текст рішення суду складено 16 березня 2026 року.

Суддя Тернопільського міськрайонного суду 
Тернопільської області       О. Герчаківська