ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА	

справа № 757/13027/24
провадження № 2/753/6771/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 квітня 2026 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Цимбал І.К.
при секретарі Козін В.Є.
з участю сторін: позивача ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 
представника відповідача Ахтирської Л.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Луганської області, про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Суть справи.
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, про відшкодування моральної шкоди, посилаючись на те, що відносно нього було порушено кримінальну справу та пред`явлено обвинувачення, в подальшому під час судового розгляду кримінальну справу було направлено на досудове розслідування та зареєстровано нове кримінального провадження відповідно до нового кримінального законодавства. В іншому кримінальному провадженні відсутня одна із статей пред`явленого обвинувачення внаслідок її декриміналізації, а по іншій статті кримінального кодексу продовжується досудове розслідування, при цьому позивач будь якого статусу у кримінальному провадженні не має. Попри це, у інформаційно - аналітичному реєстрі правоохоронних органів відсутні відомості щодо руху розпочатого кримінального провадження, зокрема з того моменту коли справу було направлено на досудове розслідування, після цього відсутні будь які відомості щодо одного із злочинів у вчиненні яких обвинувачували позивача процесуальне рішення, зокрема у зв`язку з втратою чинності закону, який передбачав кримінальну відповідальність не прийнято. Наразі досудове розслідування продовжується, сукупний час тривалості кримінального переслідування позивача становить близько чотирнадцяти років. В свою чергу орган обвинувачення не вживає будь яких заходів щодо прийняття рішення у кримінальному провадженні, зокрема закриття останнього через закінчення строків досудового розслідування, тощо. Внаслідок зазначених неправомірних дій органу обвинувачення, позивач позбавлений можливості працювати на державній службі, отримувати заробітну плату тощо, хоча до часу порушення кримінальної справи обіймав посаду міського голови та під час досудового розслідування був відсторонений від здійснення своїх обов`язків. Позивач зазначає, що вказані обставини привезли до спричинення позивачу моральної шкоди, яка полягає у негативних змінах способу його життя, зокрема як зазначено вище через тривалість кримінального переслідування, внаслідок чого позивач не може реалізувати свою кар`єру, необхідностівиправдовуватися перед оточуючими, погіршення стану здоров`я, погіршення матеріального стану в сім`ї, зокрема в період перебування дружини позивача у відпустці по догляду за дитиною інвалідом, що згодом призвело і до розірвання шлюбу.
Рух справи.
06.05.2024 визначено головуючого суддю.
10.05.2024 відкрито спрощене позовне провадження, судовий розгляд призначено на 24.06.2024.
12.06.2024 надійшов відзив /Т. І а.с. 57 - 65/.
19.06.2024 надійшов відзив /Т. І а.с. 95 - 106/.
24.06.2024 судовий розгляд відкладено на 24.09.2024 за клопотанням позивача.
24.09.2024 в судовому засіданні оголошено перерву до 23.10.2024 для виклику представника відповідача.
23.10.2024 в судовому засіданні оголошено перерву до 27.11.2024 за клопотанням представника позивача.
27.11.2024 судове засідання не відбулось, відсутня електроенергія у приміщенні суду.
20.01.2025 судове засідання не відбулось хвороба головуючого.
06.03.2025 судове засідання не відбулось через технічну неможливість забезпечення участі представника відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
05.05.2025 в судовому засіданні оголошено перерву до 11.06.2025 за клопотанням представника позивача.
06.05.2025 надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог.
11.06.2025 судове засідання не відбулось через технічну неможливість забезпечення участі представника відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
25.08.2025 судове засідання не відбулось через технічну неможливість забезпечення участі представника відповідача в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
30.09.2025 постановлена ухвала про залишення позову без розгляду, внаслідок неявки позивача та представника останнього в судове засідання.
21.01.2026 постановлена ухвала про скасування ухвали суду першої інстанції від 30.09.2025 про залишення позову без розгляду.
18.02.2026 справу надійшла з апеляційної інстанції.
26.03.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.
01.04.2026 ухвалено рішення.
Доводи учасників справи.
Позивач та представник останнього позовні вимог підтримали з урахуванням додаткових пояснень, просили позов задовольнити. Крім того, заначили, що розгляд кримінальної справи стосовно позивача мав бути завершений до 2014 року, і в подальшому в разі належного виконання стороною обвинувачення покладених на них процесуальних обов`язків, матеріли справи могли бути відновлені достатньою мірою для прийняття остаточного рішення.
Представник відповідача Луганської обласної прокуратури просила відмовити у задоволенні позовних вимог та пояснила, що тривалість досудового розслідування обумовлена об`єктивними причинами. Так, досудове розслідування було розпочато та в подальшому розпочато судовий розгляд кримінальної справи на території, яка в подальшому була захоплена та окупована, внаслідок чого було змінено підсудність розгляду кримінальної справи стосовно позивача. Разом з тим, кримінальна справа не була передана до суду відповідно до зміни підсудності. В подальшому частково було відновлено частину матеріалівкримінального провадження і відповідно вимог нового кримінально - процесуального закону зареєстровано кримінальне провадження, розпочато досудове розслідування, стаття кримінального закону, яка попередньо була інкримінована позивачу щодо вчинення злочину працівником правоохоронного органу, не було внесена до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань, так як позивач не був суб`єктом злочину. В подальшому кримінальне провадження повторно було втрачено внаслідок окупації території де останнє проводилось. Незначну частину матеріалів було відновлено, проте зібраних матеріалів недостатньо для прийняття рішення у кримінальному провадженні. Наразі позивач не має у кримінальному провадженні будь якого статусу, оскільки за вимогами кримінально - процесуального закону підозрюваним є особа, якій повідомлено про підозру, однак позивачу про підозру повідомлено не було. Органом досудового розслідування вживаються всі передбачені законом заходи для повного своєчасного досудового розслідування, однак за об`єктивних причин у розслідуванні злочину та відновлення матеріалів є труднощі пов`язані з військовою агресією проти держави України та окупації її територій. Крім того, позивач вже двічі звертався до суду до тих самих відповідач з тим самим предметом позову за тих самих обставин, в задоволенні яких було відмовлено.
Державна казначейська служба у відзиві просила слухати справу за відсутності представника останньої та зазначила, що не є відповідачем у даній справі, оскільки будь яким чином не порушувала права позивача, належним відповідачем у справі є держава в особі Луганської обласної прокуратури. Крім того, дії органу досудового розслідування, які позивач вважає неправомірними підлягають оскарженню в порядку кримінально - процесуального закону, проте позивач не скористався своїми правами у передбачений спосіб. Також, позивач не надав доказів на підтвердження наявності сукупності усіх елементів, за яких настає відповідальність відшкодувати шкоду.
Обставини встановлені судом.
14.05.2012 прокуратурою Луганської області порушено кримінальну справу за № 37/12/9074 стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368 КК України. 
26.07.2012 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368 КК України, позивачу обрано міру запобіжного заходу тримання під варто.
06.08.2012 ОСОБА_1 звільнено з під варти на підставі постанови Ленінського районного суду м. Луганська.
15.08.2012 обвинувальний висновок стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368 КК України спрямовано до Артемівського районного суду м. Луганська.
На початку квітня 2014 року на сході України незаконні збройні формування почали захоплювати офіційні будівлі на території Луганської області. У відповідь на це, Указом Президента України від №405/2014 від 14.04.2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». За таких обставин, Артемівський районний суд м. Луганська припинив роботу. Кримінальна справа стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судом не була розглянута, а її матеріали залишились у м. Луганську. 
Згідно з Розпорядженням Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 № 27/0/38-14 розгляд справ, підсудних Артемівському районному суду м. Луганська, здійснюється Білокуракинським районним судом Луганської області. Разом з тим кримінальну справу до Білокуракинського суду не було передано. Таким чином у розпорядженні сторони обвинувачення відсутні оригінали або копії процесуальних документів, які підтверджують процесуальний статус ОСОБА_1 у вказаній кримінальній справі (протокол затримання, постанова про притягнення у якості підозрюваного, постанова про притягнення у якості обвинуваченого, протокол допиту як підозрюваного, протокол допиту обвинуваченого, рішення про застосування запобіжного заходу тощо).
31.10.2014 позивача призначено позаштатним радником голови обласної держадміністрації Олександрівського міського голови Луганської області.
20.04.2015 ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 про відновлення матеріалів втраченого кримінального провадження № 37/12/9047 за обвинуваченням по ч. 3 ст. 368, ст. 365 КК України.
18.03.2021 Луганським апеляційним судом залишено без змін ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 27.01.2021 якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 365 КК України. 
06.11.2018 ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області відмовлено у задоволенні клопотання про закриття кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 365 КК України.
Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 07.07.2021, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 02.11.2021, частково задоволено клопотання ОСОБА_1 та матеріали кримінального провадження за обвинуваченням останнього, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368 КК України, направлено до Луганської обласної прокуратури для організації додаткового розслідування. 
21.12.2021 Луганською обласною прокуратурою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42021130000000187 за фактом одержання неправомірної вигоди ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Враховуючи, що ОСОБА_1 на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення не являвся працівником правоохоронного органу, відомості за ч. 1 ст. 365 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилися. 
Постановою заступника керівника обласної прокуратури від 21.12.2021 здійснення досудового розслідування у вказаному провадженні доручено слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області. Відповідно до акту інвентаризації кримінальних проваджень, які розслідуються слідчими СУ ГУНП в Луганській області № 4458 від 10.02.2023 вказане кримінальне провадження повторно втрачене в 2022 році в результаті військової агресії Російської Федерації та тимчасової окупації м. Сєвєродонецька Луганської області. 
Ухвалою слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.05.2023 на підставі клопотання прокурора відновлено незначну частину матеріалів кримінального провадження № 42021130000000187, а саме: доручення про подальше досудове розслідування від 29.12.2021, повідомлення про початок досудового розслідування від 29.12.2021, апеляційну скаргу на постанову Білокуракинського районного суду Луганської області від 07.07.2021, обвинувальний висновок у кримінальній справі № 37/12/9074.
Згідно витягу з інформаційно - аналітичної системи «Обік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» від 18.11.2022, зазначено, що позивач незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.Разом з тим є особою, якій 26.07.2012 Луганською обласною прокуратурою пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.365, ч.3 ст.368 КК України, кримінальна справа №3712907401 від 13.07.2012. Кримінальну справу внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань як кримінальне провадження №42021130000000187 від 02.11.2021. Відомості про результати розгляду кримінальної справи до МВС не надходили.
Позивач має дитину інваліда ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
22.11.2022 шлюб позивача розірваний на підставі судового рішення.
З 02.03.2015 по 11.03.2015 перебував на лікуванні у медичній установі.
Мотиви з яких суд виходив при ухваленні рішення та норми застосованого закону.
За змістом ст. ст. 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
У відповідності до ст. 3 Конституції Українилюдина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Згідно зіст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (ст. 13 Конвенції).
Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.
Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, швидкість розслідування, участь родичів загиблих та незалежність слідства.
Згідно з ч.6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно дост. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями.
При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. (постанови Верховного Суду від 18.12.2020 у справі № 686/25718/19, провадження № 61-7697св20; від 30.12.2020 у справі № 482/48/19, (провадження № 61- 11020св20).
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Відповідно до висновків сформульованих у постанові ВП ВС від 15.12.2020 у справі 
№ 752/17832/14-ц, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Згідно ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.
Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; моральна шкода.
Як вбачається, наразі підстави для відшкодування шкоди передбачені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відсутні.
Позивач стверджує, що органі досудового розслідування та суд діяли не ефективно, внаслідок чого протягом надтривалогочасу позивач піддається кримінальному переслідуванню, що вкрай негативно впливає на його життя, зокрема неможливість реалізації своєї кар`єри на державній посаді, неможливість отримувати належний йому дохід, розпад сім`ї, погіршення стану здоров`я.
Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як зазначає Верховний Суд у Постанові від 7.06.2022 у справі № 910/15998/20, під стандартом доказування слід розуміти ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто, мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Стандарт доказування - це міра юридичної аргументації, якої стороні потрібно досягнути у контексті обґрунтування своїх доводів, для того, щоб суд з ними погодився.
При цьому, Верховний Суд у Постанові від 04.03.2024 у справі № 400/4966/21 підкреслює, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» або ж «перевага доказів»; «наявність чітких і переконливих доказів»; «поза розумним сумнівом».
У Постанові Верховного Суду від 25.09.2023 у справі № 902/1068/20 зазначається, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром.
Цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Рішення ЄСПЛ у справі «Бендерський проти України», яке орієнтує судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей», або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів», що притаманний саме приватноправовим відносинам. 
Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Як встановлено судом 15.05.2012 прокуратурою Луганської області порушено кримінальну справу за № 37/12/9074 стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368 КК України. За результатами досудового розслідування 24.05.2012 ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368 КК України. 
15.08.2012 обвинувальний висновок стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368 КК України спрямовано до Артемівського районного суду м. Луганська. На початку квітня 2014 року на сході України незаконні збройні формування почали захоплювати офіційні будівлі на території Луганської області. У відповідь на це, указом Президента України від №405/2014 від 14.04.2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». За таких подій, Артемівський районний суд міста Луганська припинив роботу. Кримінальна справа стосовно ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судом не була розглянута, а її матеріали залишились у м. Луганську. Згідно з Розпорядженням Голови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 № 27/0/38-14 розгляд справ, підсудних Артемівському районному суду м. Луганська, здійснюється Білокуракинським районним судом Луганської області. Разом з тим кримінальну справу до Білокуракинського суду не передано. У зв`язку з чим, у розпорядженні сторони обвинувачення відсутні оригінали або копії процесуальних документів, які підтверджують процесуальний статус ОСОБА_1 у вказаній кримінальній справі (протокол затримання, постанова про притягнення у якості підозрюваного, постанова про притягнення у якості обвинуваченого, протокол допиту як підозрюваного, протокол допиту обвинуваченого, рішення про застосування запобіжного заходу тощо). 
Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 07.07.2021, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 02.11.2021, частково задоволено клопотання ОСОБА_1 та матеріали кримінального провадження за обвинуваченням останнього, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 365, ч. 3 ст. 368 КК України, направлено до Луганської обласної прокуратури для організації додаткового розслідування. 
Відповідно до п. 12 розділу 11 КПК України розслідування кримінальних справ, передбачених пунктом 11 цього розділу, у разі повернення таких кримінальних справ судом прокурору для проведення додаткового розслідування проводиться у порядку, передбаченому цим Кодексом. Тобто всі подальші процесуальні та слідчі дії після повернення кримінальної справи прокурору для проведення додаткового слідства проводяться виключно за нормами КПК України, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення (ч. 1 ст. 5 КПК України). 
21.12.2021 Луганською обласною прокуратурою, на виконання вказаної ухвали суду, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42021130000000187 за фактом одержання неправомірної вигоди ОСОБА_1 за попередньою змовою з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Враховуючи, що ОСОБА_1 на час вчинення інкримінованого кримінального правопорушення не являвся працівником правоохоронного органу, відомості за ч. 1 ст. 365 КК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилися. 
Постановою заступника керівника обласної прокуратури від 21.12.2021 здійснення досудового розслідування у вказаному провадженні доручено слідчим слідчого управління Головного управління Національної поліції в Луганській області. Відповідно до акту інвентаризації кримінальних проваджень, які розслідуються слідчими СУ ГУНП в Луганській області № 4458 від 10.02.2023 вказане кримінальне провадження повторно втрачене в 2022 році в результаті військової агресії Російської Федерації та тимчасової окупації м. Сєвєродонецька Луганської області. Однак, ухвалою слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24.05.2023 на підставі клопотання прокурора згідно ст.ст. 524, 615-1 КК України, відновлено незначну частину матеріалів кримінального провадження № 42021130000000187, а саме: доручення про подальше досудове розслідування від 29.12.2021; повідомлення про початок досудового розслідування від 29.12.2021; апеляційну скаргу на постанову Білокуракинського районного суду Луганської області від 07.07.2021; обвинувальний висновок у кримінальній справі № 37/12/9074. Разом з тим, вказаних відновлених матеріалів не достатньо для прийняття кінцевого рішення у кримінальному провадженні. 
Крім того, прокурором у кримінальному провадженні та слідчим СУ ГУНП в Луганській області вживаються заходи для розслідування вчиненого кримінального правопорушення. Так, прокурором неодноразово надавались письмові вказівки, в порядку ст. 36 КПК України, слідчим проведені певні слідчі дії, з державних органів, установ та підприємств витребувано інформації та копії документів, що мають значення для кримінального провадження, на підставі запитів в порядку ст. 93 КПК України, спрямовані доручення до оперативних підрозділів з метою проведення слідчих дій, в порядку ст. 41 КПК України. 
Суд вважає за необхідне зазначити, що на тривалість розслідування кримінального провадження безумовно впливає окупація Російською Федерацією майже всієї території Луганської області, що на теперішній час позбавляє можливості слідчого та прокурора з`ясувати всі обставини вчинених злочинів, встановити очевидців, свідків та осіб, причетних до вчинення цих злочинів, а також здобути беззаперечних доказів їх винуватості, провести необхідні експертизи. 
Таким чином, суд вважає, що доводи позивача та представника останнього щодо неефективного здійснення досудового розслідування не є доведеними, повне відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження, наразі не вдається можливим з об`єктивних причин.
Що стосується доводів позивача та представника останнього стосовно процесуальних порушень з боку уповноважених осіб під час здійснення державного обвинувачення, та проведення досудового розслідування, як то неявки в судове засідання, не вчинення інших процесуальних дійто на їх підтвердження доказів не надано.
Крім того, слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 15 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97, під час війни або іншої суспільної небезпеки, яка загрожує життю нації, будь-яка Висока Договірна Сторона може вживати заходів, що відступають від її зобов`язань за цією Конвенцією, виключно в тих межах, яких вимагає гострота становища, і за умови, що такі заходи не суперечать іншим її зобов`язанням згідно з міжнародним правом.
Постановою Верховної Ради України від 21.05.2015 схвалено Заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» щодо відступу від окремих зобов`язань, визначених п. 3 ст. 2, 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України. 
Також суд звертає увагу, що згідно з ч. 1 ст. 42 КПК України підозрюваним є особа, якій у порядку, передбаченому статтями 276-279 цього Кодексу, повідомлено про підозру, особа, яка затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, або особа, щодо якої складено повідомлення про підозру, однак його не вручено їй внаслідок невстановлення місцезнаходження особи, проте вжито заходів для вручення у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень. Дана норма КПК України містить вичерпний перелік підстав набуття особою процесуального статусу підозрюваного. Статтею 276 КПК України передбачено, що повідомлення про підозру обов`язково здійснюється в порядку, передбаченому статтею 278 цього Кодексу, у випадках: затримання особи на місці вчинення кримінального правопорушення чи безпосередньо після його вчинення; обрання до особи одного з передбачених цим Кодексом запобіжних заходів; наявності достатніх доказів для підозри особи у вчиненні кримінального правопорушення. Таким чином, КПК України містить також і вичерпний перелік підстав повідомлення особі про підозру. З огляду на викладене чинний КПК України не передбачає такої підстави для повідомлення особи про підозру, як повернення матеріалів кримінальної справи прокурору для організації проведення досудового слідства; не передбачає автоматичного виникнення статусу підозрюваного у осіб, стосовно яких слідство проводилося у порядку КПК України в редакції 1960 року, як правового наслідку повернення кримінальної справи прокурору для проведення додаткового розслідування
Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 3 КПК України, притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Стосовно ОСОБА_1 притягнення до кримінальної відповідальності як стадія кримінального провадження не розпочиналася.
Починаючи з 21.12.2021 позивачу жоден запобіжний захід не обирався, заходи процесуального примусу не застосовувалися та на цей час не діють. Поведінка позивача стороною обвинувачення або за її дорученням іншим уповноваженим органом в рамках даного кримінального провадження не контролюється, права та свободи не обмежуються. До Єдиного реєстру досудових розслідувань жодну інформацію про застосовані чи обрані у минулому, у тому числі відповідно до КПК України в редакції 1960 року, запобіжні заходи не внесено.
Крім того, суду не надано доказів на підтвердження того, що позивач не має можливості працевлаштуватися на роботу саме через наявність у інформаційно - аналітичній системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» відомостей щодо пред`явлення обвинувачення.
Разом з тим, відповідно до Положення про єдину інформаційну систему Міністерства внутрішніх справ та переліку пріоритетних електронних інформаційних ресурсів її суб`єктів, затвердженого ПКМУ № 1024 від 14.11.2018, позивач може звернутися до власника інформації, тобто держави в особі МВС, для внесення коректної інформації, тобто коригування відомостей у реєстрі, зазначеному вище.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому у їх задоволенні слід відмовити.
Відхиляючи доводи позивача суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» в якому зазначено, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).
Судові витрати.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати компенсувати за рахунок держави.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 279, 354 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Луганської області, про відшкодування моральної шкоди - відмовити.
Судові витрати віднести за рахунок Держави.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст судового рішення складено 01.04.2026.

Головуючий: І.К. Цимбал