ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року 
м. Київ

cправа № 925/812/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Случ О. В. - головуючий, Волковицька Н. О., Могил С. К., 
за участю секретаря судового засідання - Мельникової Л. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційні скарги: 1) Будищенської сільської ради і 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Автомобіліст»
на рішення Господарського суду Черкаської області від 16.12.2024 (суддя Скиба Г. М.) 
і постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 (головуюча суддя Скрипка І. М., судді Мальченко А. О., Хрипун О. О.) 
у справі № 925/812/24
за позовом керівника Черкаської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Черкаської обласної державної (військової) адміністрації
до 1) Будищенської сільської ради, 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Автомобіліст» і 3) Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - 1) Центрально-західне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства, 2) Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в особі філії «Черкаське лісове господарство» і 3) Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»
про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення, скасування її державної реєстрації (запису) та припинення речових прав на неї, 
(у судовому засіданні взяли участь: Прокурор - Ковальчук О. І., представник відповідача-1 - Острівна К. В., представник відповідача-2 - Ковтун А. В., представник третьої особи-3 - Осадча О. О.)
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Узагальнений зміст і підстави позовних вимог
1. Керівник Черкаської окружної прокуратури (далі - Прокурор) звернувся до Господарський суд Черкаської області із позовом в інтересах держави в особі Черкаської обласної державної (військової) адміністрації до Будищенської сільської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Автомобіліст» (далі - ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст») та Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (далі - ГУ Держгеокадастру), у якому просив: 
- витребувати у Будищенської сільської ради та ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст» земельну ділянку лісогосподарського призначення з кадастровим номером 7124986000:03:001:0440, площею 0,1 га на користь держави у особі Черкаської обласної державної (військової) адміністрації;
- скасувати державну реєстрацію (запис) земельної ділянки з кадастровим номером 7124986000:03:001:0440, площею 0,1 га в Державному земельному кадастрі із категорією земель - землі рекреаційного призначення, із одночасним припиненням права комунальної власності Будищенської сільської ради на неї (запис від 08.02.2022 № 46592004) та речового права оренди ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст» (запис від 11.01.2024 № 53296092).
2. Зазначений позов мотивовано необхідністю захисту державного інтересу щодо володіння, користування та розпорядження землями лісового фонду шляхом витребування спірної земельної ділянки та скасування її реєстрації в Державному земельному кадастрі, як землі з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, ураховуючи, що вона належать до земель лісогосподарського призначення, не належить до комунальної власності та не могла бути переданою в оренду на підставі рішення органу місцевого самоврядування.
Узагальнений зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
3. Рішенням Господарського суду Черкаської області від 16.12.2024 у справі № 925/812/24 заявлений Прокурором позов задоволено повністю. Витребувано спірну земельну ділянку у відповідачів на користь держави в особі Черкаської обласної державної (військової) адміністрації. Скасовано державну реєстрацію (запис) земельної ділянки з кадастровим номером 7124986000:03:001:0440, площею 0,1 га в Державному земельному кадастрі із категорією земель - землі рекреаційного призначення, із одночасним припиненням на неї права комунальної власності Будищенської сільської ради та речового права оренди ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст».
4. Ухвалюючи це рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що згідно із наявними в матеріалах справи доказами спірна земельна ділянка з кадастровим номером 7124986000:03:001:0440, площею 0,1 га відноситься до земель лісогосподарського призначення державної власності та перебуває у постійному користуванні, а тому у цьому разі має місце порушення інтересу держави, що підлягає захисту в судовому порядку.
5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 у справі № 925/812/24 рішенням Господарського суду Черкаської області від 16.12.2024 залишено без змін.
6. Погодившись із висновками місцевого господарського суду щодо належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду та її перебування у постійному користуванні лісогосподарського підприємства, суд апеляційної інстанції також відхилив посилання скаржника на те, що Будищенської сільської ради є добросовісним набувачем та виснував про відсутність у даному випадку підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.
Касаційні скарги
7. Будищенська сільська рада і ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст» звернулися до Верховного Суду із касаційними скаргами, у яких просять скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025, рішення Господарського суду Черкаської області від 16.12.2024 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційних скарг
8. У поданій касаційній скарзі Будищенська сільська рада посилається на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України, далі - ГПК України), та зазначає про необхідність формування єдиної судової практики у спірних правовідносинах (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, пункт 3 частини другої статті 287 ГПК України).
9. Згідно з доводами відповідача-1, викладеними у його касаційній скарзі із посиланням на постанови суду касаційної інстанції, при ухвалені оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій не урахували того, що:
- підставою набуття права постійного користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення компетентного органу про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання її в постійне користування (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16), а умовою застосування пункту 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України (ЛК України) щодо підтвердження цього права планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування законодавець визначив встановлення факту надання спірної земельної ділянки в постійне користування державному підприємству саме до 28.03.2006 включно (постанова Верховного Суду від 30.04.2024 у справі № 913/50/22);
- Будищенська сільська рада є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки і визначені статтею 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підстави для витребування майна у такого набувача у цій справі відсутні, Прокурором їх не наведено (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19 та постанови Верховного Суду від 27.05.2020 у справі № 641/9904/16-ц, від 02.08.2023 у справі № 308/8629/19);
- заявлення Прокурором вимоги про скасування державної реєстрації (запису) земельної ділянки з кадастровим номером 7124986000:03:001:0440, площею 0,1 га в Державному земельному кадастрі із категорією земель - землі рекреаційного призначення, із одночасним припиненням на неї права комунальної власності та речового права оренди свідчить про обрання ним неналежного способу захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 373/626/17, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 7.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16);
- вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) є ефективним способом захисту права власності, адже лісові ділянки можуть перебувати у приватній власності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц), при цьому спірна земельна ділянка перебувала у користуванні різних осіб як мінімум з 2004 року, і з того часу ніким із позивачів чи третіх осіб (аж до 2024 року) не вчинялись дії щодо її повернення, що свідчить про безпідставне не застосування у даному випадку судами попередніх інстанцій наслідків спливу позовної давності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 та постанова Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 186/599/17).
10.  Посилаючись на судову практику Верховного Суду з відповідного питання, Будищенська сільська рада також стверджує, що Прокурор не може звертатися до суду з позовом в інтересах державного підприємства, що фактично мало місце у цій справі.
11. До того ж у контексті своєї добросовісності відповідач-1 у касаційній скарзі цитує норми Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», а також звертає увагу на ухвалене Господарським судом Черкаської області рішення від 17.06.2024 у справі № 925/1169/23, та зазначає, що задля формування єдиної судової практики у спірних правовідносинах Верховному Суду необхідно зробити правовий висновок про те, чи може вважатися добросовісним набувачем сільська рада, до якої була приєднана інша сільська рада.
12. В свою чергу ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст» у поданій касаційній скарзі підставою касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень визначає підставу, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України, на обґрунтування якої зауважує про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права (статей 1, 2, 11, 13, 75-80, 86, 177, 181, 182, 236 ГПК України), неправильне застосування ними норм матеріального права (статей 116, 120, 122, 123, 125 ЗК України, статей 5, 17 і пункт 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України) та неврахування судами правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду, висловлених, зокрема, у постановах:
- від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14, згідно з якими застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки;
- від 30.04.2024 у справі № 913/50/22, від 07.06.2024 у справі № 913/214/23, від 05.06.2024 у справі № 913/202/23, за змістом яких задля застосування пункту 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України, а саме можливості підтвердити право постійного користування державних лісогосподарських підприємств земельними ділянками лісового фонду планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування, необхідно встановити факт отримання таких ділянок у постійне користування до 28.03.2006;
- від 17.06.2024 у справі № 913/205/23, відповідно до яких підставою набуття права постійного користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності є лише рішення компетентного органу про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та про надання її в постійне користування;
- від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 02.11.2022 у справі № 685/1008/20, згідно з якими обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «jura novit curia».
13. У касаційній скарзі відповідача-2 посилається і на інші постанови Верховного Суду, зокрема, на обґрунтування своєї позиції про те, що у даному випадку у матеріалах справи відсутні належні докази підтвердження права постійного користування спірною земельною ділянкою, як і докази віднесення її до земель лісогосподарського призначення. Натомість судами при встановленні таких обставин ураховано інформацію, що міститься у планшетах лісовпорядкування 1962-1963, 2007 років, поданих третьою особою після закриття підготовчого провадження у справі.
14. Крім того, скаржник зауважує, що судом першої інстанції не було розглянуто заяву Будищенської сільської ради про застосування наслідків спливу позовної давності, а також наголошує на тому, що спірна земельна ділянка була надана йому у користування у передбаченому чинним законодавством порядку, як власнику розташованої на ній нерухомості.
Позиція інших учасників справи 
15. У межах встановлено Верховним Судом строку Прокурор та Філія «Центральний лісовий офіс» Державного підприємства «Ліси України» подали відзиви на касаційні скарги, у яких заперечили проти їх задоволення та просили оскаржувані судові рішення залишити без змін.
16. Зазначені відзиви містять схожі за змістом доводи, зокрема, щодо належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, її перебування у постійному користуванні лісогосподарського підприємства, і як наслідок незаконності віднесення цієї ділянки до земель комунальної власності із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування об`єктів рекреаційного призначення.
17. У своєму відзиві Філія «Центральний лісовий офіс» також звертає увагу на те, що в органу місцевого самоврядування відсутні повноваження на розпорядження землями лісового фонду; спірна земельна ділянка незаконно вибула з державної власності, що спростовує доводи відповідачів про добросовісність її набуття; позовна давність до спірних правовідносин не підлягає застосуванню; правова позиція щодо доказового значення планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування висловлена Верховним Судом у постановах від 13.08.2024 у справі № 910/9909/23, від 04.02.2025 у справі № 910/19615/23, від 25.06.2025 у праві № 916/491/24.
18. Наводячи схожі з викладеними аргументи, Прокурор у поданому відзиві серед іншого зазначає і про неподібність правовідносин у справах, на висновки висловлені судом касаційної інстанції у яких посилаються скаржники, із цією справою.
19. Крім того, під час касаційного перегляду до Верховного Суду неодноразово надходили клопотання Будищенської сільської ради, у яких у тому числі було викладено додаткові пояснення відповідача-1 у справі.
20. Стосовно права сторони подати такі пояснення Верховний Суд зауважує, що відповідно до частини першої статті 161 ГПК України під час розгляду справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору винятково у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Згідно із частиною п`ятою цієї статті суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло під час розгляду справи, якщо визнає це необхідним. У цьому разі Верховний Суд не визнавав необхідним одержати від учасників справи додаткові письмові пояснення стосовно окремих питань. Звернення Верховного Суду у судових засіданнях з питаннями до учасників судового процесу, не свідчить про визнання ним необхідним одержання від них письмових пояснень з окремих питань, як і письмових заперечень інших учасників справи щодо наданих ними у судовому засіданні відповідей. Сторони мали можливість подати такі пояснення у заявах по суті справи, передбачених для стадії касаційного оскарження. Тож відповідно до частини другої статті 118 ГПК України Верховний Суд залишає без розгляду подані поза межами строку на касаційне оскарження додаткові пояснення сторони, як заяву по суті справи, подану поза межами встановлених строків. Схожі за змістом висновки викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.06.2024 у справі № 925/1133/18.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів скаржників і висновків судів попередніх інстанцій
21. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
22. У частині другій статті 287 ГПК України наведено підстави касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції.
23. Згідно із її пунктом 1 підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
24. За змістом цієї норми, касаційний перегляд з вказаної підстави може відбутися за наявності таких складових: 1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; 2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
25. У постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема і вище вказаного пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.
26. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. 
27. Подібність правовідносин суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).
28. Помилково посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
29. Крім того, підставою для касаційного оскарження за пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
30. Заразом у пункті 3 частини другої названої статті унормовано, що підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
31. Зміст наведеної норми свідчить про те, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
32. При касаційному оскарженні судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, касаційна скарга має містити, зокрема, зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок про її застосування, із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.
33. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України, окрім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
34.  У такому випадку з`ясуванню підлягає як відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, так і наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
35. Керуючись наведеним, дослідивши в межах вимог касаційних скарг Будищенської сільської ради і ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст» наведені в них доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та перевіривши з огляду на встановлені фактичні обставини справи правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги відповідачів не підлягають задоволенню, з огляду на таке.
Щодо касаційної скарги Будищенської сільської ради
36. Узагальнений зміст доводів відповідача-1, якими він обґрунтовує передбачені пунктами 1, 3 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження наведено у пунктах 9-11 цієї постанови.
37. Проаналізувавши ці доводи Верховний Суд, зокрема, вбачає, що викладені у постанові Верховного Суду від 30.04.2024 у справі № 913/50/22 висновки, на які посилається скаржник, не можуть бути застосовними до цієї справи, позаяк їх сформульовано за іншої фактично-доказової бази (тобто, інших встановлених обставин та зібраних доказів) порівняно зі справою, що переглядається.
38. У названій постанові Верховний Суд виходив у тому числі з того, що умовою застосування пункту 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України (в редакції, чинній з 29.03.2006 до 15.01.2020, тобто станом на час вибуття спірної земельної ділянки з державної в комунальної власність у листопаді 2019 року), законодавець визначив підтвердження факту надання спірної земельної ділянки в постійне користування саме до 28.03.2006 включно, чого не було доведено, а тому відсутність підстав вважати спірну земельну ділянку раніше наданими землями унеможливлює визнання документами, що підтверджують право підприємства на неї, планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, складених і затверджених у 2007- 2009 роках. 
39. У справі ж, що переглядається, рішення про передачу спірної земельної ділянки в оренду було прийнято сільською радою 16.10.2020. Право комунальної власності на цю ділянку зареєстровано 02.11.2020. При цьому згідно із планшетами лісовопорядкування за 1962-1963, 2007, 2013-2014 роки спірна земельна ділянка накладається на землі лісового фонду квартал 5 виділ 4; 19 Свидівоцького лісництва.
40. Ухвалені у цій справі (№ 925/812/24) судові рішення судів попередніх інстанцій, що оскаржуються відповідачами, обґрунтовуються у тому числі цими встановленими фактичними обставинами, що не є подібними до обстави справи № 913/50/22.
41. Тож доводи відповідача-1 у зазначеній частині не знайшли свого підтвердження, оскільки відповідні висновки Верховним Судом (наведені у постанові від 30.04.2024 у справі № 913/50/22) сформульовано у справі з неподібними фактичними обставинами, що мають юридичне значення.
42. Заразом не можуть бути прийняті до уваги і посилання скаржника на висновки суду касаційної інстанції, викладені у постановах від 04.07.2023 у справі № 373/626/17, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц, від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19, від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 7.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, що стосуються належних та ефективних способів захисту порушених прав.
43. У перелічених справах предмети і підстави позовів, заявлені позовні вимоги та встановлені фактичні обставини (зокрема, щодо того у чому саме полягало відповідне порушення/невизнання/оспорення права, за захистом якого звернувся позивач (Прокурор), наслідків, до яких це порушення призвело на момент судового розгляду спору, а в результаті і належних способів їх усунення), не є подібними до справи, що переглядається.
44. Як неодноразово виснувала Велика Палата Верховного Суду, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та інші). 
45. Однак, відповідач-1, наводячи у касаційній скарзі аргументи щодо належного у даному випадку, на його думку, способу захисту з посиланням на вищевказані постанови Верховного Суду, зазначеного не урахував, як і не звернув увагу на те, що окремі із процитованих ним висновків суду касаційної інстанції стосуються вимоги про скасування державної реєстрації речового права, яка Прокурором у цій справі не заявлялася, а тому відповідні висновки не є релевантними у контексті розгляду позову, заявленого у справі, що переглядається.
46. Стосовно ж тверджень Будищенської сільської ради про добросовісне набуття нею спірної земельної ділянки Верховний Суд зауважує, що зміст оскаржуваних судових рішень свідчить про те, що викладені у них висновки судів попередніх інстанцій не суперечать загальним висновкам щодо умов, за яких можливе витребування майна у добросовісного набувача, та щодо критеріїв застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (постанови Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19, від 27.05.2020 у справі № 641/9904/16-ц, від 02.08.2023 у справі № 308/8629/19, на які посилається скаржник), проте за встановлених обставин справи № 925/812/24 суди виснували про відсутність обставин, які б підтверджували добросовісність відповідача-1.
47. Фактично доводи Будищенської сільської ради у наведеному контексті зводяться до незгоди з таким висновком судів попередніх інстанцій та спонукання до переоцінки зазначених обставин на користь скаржника, що не є належною підставою касаційного оскарження та не може бути здійснено Верховним Судом в силу вимог частини другої статті 300 ГПК України («Межі розгляду справи судом касаційної інстанції»).
48. Так само це стосується і аргументів відповідача-1 щодо необхідності застосування у даному випадку наслідків спливу позовної давності (посилання у касаційній скарзі на постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц, від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16 та Верховного Суду від 27.01.2021 у справі № 186/599/17).
49. У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи оскаржувану постанову виходив з того, що Прокурором не пропущено позовну давністьі для звернення до суду з позовом у цій справі, з огляду, зокрема, на положення пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та положення Законом України від 15.03.2022 №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину та у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. 
50. У касаційні скарзі відповідач-1 наведеного не спростовує, а вдається до переоцінки обставин справи № 925/812/24, помилково ототожнюючи початок перебігу позовної давності із моментом відчуження у 2004 році розташованого на спірній земельній ділянці нерухомого майна. Однак, у ці справі спір виник саме щодо відповідної земельної ділянки (прав на неї), а не щодо прав на таку нерухомість.
51. Тому доводи відповідача-1 у цій частині не свідчать про застосування судами попередніх інстанцій певної норми права без урахування висновків Верховного Суду щодо її застосування, не підтверджує передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підставу касаційного, а зводиться виключно до трактування скаржником встановлених обставин цієї справи на власну користь, відтак не можуть бути врахованими Верховним Судом.
52. Водночас посилання Будищенської сільської ради у цьому контексті на рішення Господарського суду Черкаської області від 17.06.2024 у справі № 925/1169/23 є безпідставними, оскільки не урахування висновку із судового рішення суду першої інстанції не належить до підстав касаційного оскарження, імперативно визначених у частині другій статті 287 ГПК України.
53. Крім того, ураховуючи, що у цій справі Прокурором заявлено позов в інтересах держави в особі органу державної влади, не можуть бути прийнятими до уваги і посилання відповідача-1 на правову позицію Верховного Суду, згідно з якою Прокурор не може звертатися до суду з позовом в інтересах державного підприємства.
54. У касаційній скарзі судової практики суду касаційної інстанції, яка б свідчила про те, що за умови перебування спірної земельної ділянки у постійному користуванні державного підприємства відповідний позов не може бути подано Прокурором в інтересах держави в особі держаного органу, скаржник не навів.
55. Натомість обмеження власника на звернення до суду з метою захисту свого права власності не відповідає нормам статті 4 ГПК України, якою регулюється право на звернення до господарського суду, і статті 41 Основного Закону України (постанова Верховного Суду від 18.09.2025 у справі № 922/82/20). 
56. Отже, ураховуючи усе наведене, викладені у касаційній скарзі Будищенської сільської ради доводи на підтвердження визначеної нею, передбаченої пунктом 1 статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження не знайшли свого підтвердження, за відсутності їх належного обґрунтування.
57. Стосовно ж доводів відподівача-1 про необхідність висловлення судом касаційної інстанції висновку щодо того, чи може вважатися добросовісним набувачем сільська рада, до якої була приєднана інша сільська рада, Верховний Суд зауважує, що означений висновок не стосується застосування певної правової норми (скаржник такої норми не навів) та перебуває у прямій залежності від встановлених фактичних обставин конкретної судової справи, а отже може бути різним, якщо такі обставини не є однаковими.
58. Водночас неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, як необхідної передумови для підтвердження передбаченої пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження, відповідач-1 не довів.
59. Ураховуючи наведене, Верховний Суд не вбачає підстав для формулювання у справі, що переглядається, висновку, про який зазначає скаржник, оскільки необхідних умов для висловлення такого висновку (пункти 32-34 цієї постанови), що свідчили б про належне підтвердження підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, у даному випадку не обґрунтовано.
60. До того ж не можуть бути прийняті до уваги і посилання Будищенської сільської ради на норми Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача». По-перше, такі доводи не охоплюються визначеними скаржником підставами касаційного оскарження. По-друге рішення місцевого господарського суду у цій справі ухвалено до набрання чинності зазначеним Законом і суди попередніх інстанцій дійшли висновку про непідтверджену добросовісність відповідача-1. Тож підстави для урахування відповідних доводів скаржника при касаційному перегляді у Верховного Суду відсутні.
61. Інші ж наведені у касаційній скарзі Будищенської сільської ради аргументи, твердження та заперечення так само не охоплюються визначеними нею підставами касаційного оскарження, підставами відкриття касаційного провадження у цій справі не слугували, а отже і не можуть бути проаналізовані та оцінені Верховним Суд.
Щодо касаційної скарги ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст»
62. Схожі за змістом до доводів попереднього скаржника аргументи відповідача-2 стосовно умов застосування пункту 5 Розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України відхиляються Верховним Судом з мотивів, аналогічних до наведених у пунктах 37-41 цієї постанови.
63. У цьому контексті Верховний Суд зауважує, що встановлені на підставі зібраних та досліджених доказів фактичні обставини справ № 913/214/23, № 913/202/23 та № 913/205/23, на які посилається скаржник, як і обставини справи № 913/50/22, про яку вже зазначалось, та інших судових справ, вказаних у касаційній скарзі відповідача-2 з посиланням на висновки щодо застосування відповідної норми ЛК України, не є подібними до справи, що переглядається, а тому не урахування судами попередніх інстанцій висновків, висловлених Верховним Судом в ухвалених у цих справах постановах, не є належним обґрунтуванням передбаченої пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстави касаційного оскарження, оскільки відповідні висновки судом касаційної інстанції висловлено у неподібних правовідносинах. 
64. Водночас наведеним у касаційній скарзі ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст» загальним висновкам щодо пріоритетності норм земельного законодавства та принципу «jura novit curia» (зокрема, постанова Верховного Суду України від 24.12.2014 у справі № 6-212цс14 та постанов Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19, від 02.11.2022 у справі № 685/1008/20), висновки судів попередніх інстанцій, висловлені у оскаржуваних судових рішеннях, не суперечать, а обґрунтовуються дослідженими у сукупності доказами та встановленими на їх підставі фактичними обставинами справи, що переглядається.
65. У цій справі судами попередніх інстанцій системно застосовано норми чинного законодавства (у тому числі ЗК та ЛК України), з урахуванням встановлених обставин належності спірної земельної ділянки до земель лісового фонду державної власності, тобто ними застосовано правові норми, що підлягають застосуванню з огляду на правову кваліфікацію спірних правовідносин, і у цій мірі наведене узгоджується із викладеними у касаційній скарзі відповідача-2 висновками про застосування вищезгаданого принципу «jura novit curia» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17, від 08.06.2021 у справі № 662/397/15-ц, Верховного Суду від 30.06.2025 у справі № 953/9152/20). Натомість аргументи скаржника у цій частині стосуються не питання правозастосування, а спонукання Верховного Суду до протилежної переоцінки встановленої судами попередніх інстанцій обставини перебування спірної земельної ділянки у постійному користуванні.
66. Доводи ж відповідача-2 про допущені судами попередніх інстанцій процесуальні порушення (у тому числі щодо розгляду клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності та урахування поданих після закриття підготовчого засідання доказів) не охоплюються визначеною ним підставою касаційного оскарження (пункт 1 частини другої статті 287 ГПК України, стор. 6 касаційної скарги), а його посилання на висновки Верховного Суду щодо відповідних питань не можуть бути прийнятими, оскільки їх висловлено за інших обставин та процесуальних ситуацій.
67. Так, у постановах від 06.02.2019 у справі № 916/3130/17, від 03.04.2019 у справі № 913/317/18 та від 03.10.2019 у справі № 902/271/18, про які зазначає скаржник, Верховним Судом не аналізувались питання щодо порядку подання доказів третьою особою у справі, тож і висновків про застосування норм права у наведеному контексті суд касаційної інстанції у цих постановах не робив.
68. Судової ж практики Верховного Суду, яка б свідчила про необхідність інакшого застосування процесуальних норм, ніж вони були застосовані судами попередніх інстанцій, за аналогічної процесуальної ситуації (тобто у випадку подання доказів третьою особою), відповідач-2 у касаційній скарзі не навів. 
69. Натомість зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що аналогічні доводи скаржника стосовно доказів поданих третьою особою були досліджені, оцінені та відхилені судом апеляційної інстанції.
70. Так само у касаційній скарзі ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст» не обґрунтовано і того, у чому саме полягає невідповідність висновків суду апеляційної інстанції щодо позовної давності, наведеним ним висновкам із постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі№ 369/6892/15-ц, з урахування того, що в оскаржуваній постанові апеляційний господарський суд виснував про обґрунтованість заявлених позовних вимог, після чого дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що Прокурором у даному випадку пропущено позовну давність. З огляду на це, цілком логічно, що посилання на статтю 267 ЦК України, яка визначає наслідки спливу позовної давності, в оскаржуваній постанові відсутнє.
71. Суд також відхиляє зазначене у пункті 14 цієї постанови, оскільки (з урахуванням викладеного, зокрема, у пункті 50 цієї постанови) такі доводи не входять до предмету доказування у цій справі (у ній не заперечується право власності відповідача-2 на належне йому майно і його право на отримання відповідної земельної ділянки для його обслуговування; спірним у цій справі є питання власності на спірну ділянку і, відповідно, особи, яка може нею розпоряджатися).
72. З аналогічних мотивів не приймаються до уваги і посилання скаржника на викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 та від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16 висновки щодо застосування статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. Зважаючи на предмет та підстави заявленого у цій справі позову, зазначені висновки не можуть бути враховані при її розгляді.
73. Водночас, пославшись на наявне у цій справі питання, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, висновку, який має сформулювати Верховний Суд для його вирішення, відповідач-2 не навів, а відповідно і необхідності його висловлення належним чином не обґрунтував.
74. Всі інші викладені у касаційній скарзі ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст» аргументи також не охоплюються визначеною ним підставою касаційного оскарження, у зв`язку з чим не досліджуються та не аналізуються Верховним судом. 
75. Отже, оскільки визначена відповідачем-2 передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження, а інших підстав касаційного оскарження ним визначено не було, викладені у касаційній скарзі ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст» доводи не можуть слугувати підставою для зміни чи скасування оскаржуваних судових рішень.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
76. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішенні судів першої та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
77. Згідно положень статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
78. Ураховуючи, що наведені скаржниками підстави касаційного оскарження, не знайшли свого підтвердження під час здійснення касаційного провадження, касаційні скарги Будищенської сільської ради та ТОВ «База відпочинку «Автомобіліст» не підлягають задоволенню, а оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.
Розподіл судових витрат
79. Оскільки Суд відмовляє у задоволенні касаційних скарг та залишає без змін оскаржувані судові рішення, відповідно до статті 129 ГПК України судові витрати покладаються на скаржників.
Керуючись статтями 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційні скарги Будищенської сільської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «База відпочинку «Автомобіліст» залишити без задоволення.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 03.11.2025 та рішення Господарського суду Черкаської області від 16.12.2024 у справі № 925/812/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя О. В. Случ

Судді Н. О. Волковицька

С. К. Могил