Справа №591/10875/24 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Янголь Є. В.	
Номер провадження 33/816/115/26 	Суддя-доповідач Рунов В. Ю. 	
Категорія  172-6 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
Іменем України

23 лютого 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Рунов В. Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Суми справу про адміністративне правопорушення № 591/10875/24 за апеляційною скаргою захисника КОРДЮКА В. П. на постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 12.11.2024, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканка буд. 6 Котеджного кооперативу «Титул» у с. Косівщина Сумського району Сумської області 
визнана винною у вчинені правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, 
учасників провадження в справі про адміністративне правопорушення: 
прокурора – Мороза В. О.,
особи, яка притягається до адміністративної відповідальності – ОСОБА_2 ,
захисника – адвоката Кордюка В. П., 
установив:

У поданій апеляційній скарзі захисник КОРДЮК В. П. просить скасувати постанову судді, а провадження у справі закрити у зв`язку з малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням, оскільки згідно резолютивної частини постанови його підзахисна притягнута до відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, тоді як протокол відносно останньої складено за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. ОСОБА_2 не заперечує факт несвоєчасного подання декларації після звільнення, проте суттєвих змін в її майновому стані не відбулося, що свідчить про відсутність наміру приховати майно, інформація про зупинення декларування на час воєнного стану оприлюднювалася різними засобами, тоді як внесення змін до законодавства про відновлення декларування в такий же спосіб не доводилося до відома громадян. Дані обставини свідчать про малозначність вчиненого нею правопорушення. 
Постановою судді Зарічного районного суду м. Суми від 12.11.2024 ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, і на неї накладене стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Стягнуто на користь держави 605,60 грн судового збору.
Згідно постанови судді, ОСОБА_2 відповідно п. 1, 2 наказу в. о. начальника ГУ Держпродспоживслужби в Сумській області від 11.05.2023 за № 157-К «Про призначення ОСОБА_3 » з 15.05.2023 призначено на посаду головного спеціаліста відділу роботи з персоналом ГУ Держпродспоживслужби в Сумській області та присвоєно 9 ранг державного службовця в межах категорії посад «В». Наказом начальника ГУ Держпродспоживслужби в Сумській області від 10.10.2023 № 475-К ОСОБА_2 звільнено з посади головного спеціаліста відділу роботи з персоналом з 16.10.2023. Отже, ОСОБА_2 повинна була подати декларацію як особа уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за неохоплений період до 15.11.2023, тобто декларацію при звільнення, що передбачено ч. 5 ст. 45 ЗУ «Про запобігання корупції», а саме щорічна декларація (при звільненні) за 2023 рік, яка була подана 08.02.2024 (останнім днем подачі вказаної декларації – 15.11.2023).
Вислухавши доводи ОСОБА_2 та її захисника Кордюка В. П., які підтримали апеляційну скаргу, доводи прокурора Мороза В. О. про залишення постанови судді без змін, а апеляційної скарги без задоволення, перевіривши матеріали справи і дослідивши доводи поданої апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вказана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Зокрема, завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (ст. 1 КУпАП), а завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності (ст. 245 КУпАП).
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України).
Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, які здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечують кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та відповідно до визначених законом процедур судочинства (ст. 2, 5 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»)
Належна правова процедура – це форма здійснення правосуддя, яку утворюють сукупність гарантій прав людини процесуального характеру, спрямовані на досягнення процедурної справедливості правосуддя, а застосування належної процедури є одним із складових елементів принципу верховенства права та передбачає, у тому числі, щоб повноваження органів публічної влади були визначені приписами права, і вимагає, щоб посадовці мали дозвіл на вчинення дії, і надалі діяли в межах наданих їм повноважень.
Здійснивши розгляд протоколу № 310/2024 від 22.10.2024 про адміністративне правопорушення, пов`язаного з корупцією, суддя суду першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 , обіймаючи посаду головного спеціаліста відділу роботи з персоналом ГУ Держпродспоживслужби в Сумській області і маючи 9 ранг державного службовця в межах категорії посад «В», несвоєчасно подала декларацію за 2023 рік після звільнення з посади 16.10.2023, що відповідає фактичним обставинам справи, належним чином умотивовано і, окрім протоколу, об`єктивно підтверджується дослідженими доказами у справі.
Висновки судді суду першої інстанції про вину ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, за обставин, викладених у постанові, в апеляційній скарзі стороною захисту не оскаржуються.
Що стосується доводів апеляційної скарги захисника про те, що вчинене ОСОБА_2 правопорушення є малозначним, то апеляційний суд вважає їх необґрунтованим і таким, що задоволенню не підлягають.
Так, правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено відповідальність. Адміністративна відповідальність за правопорушення, передбачені КУпАП, настає, якщо ці порушення за своїм характером не тягнуть за собою відповідно до закону кримінальної відповідальності (ст. 9 КУпАП). При цьому правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків (ст. 10 КУпАП).
У свою чергу, правопорушення, пов`язане з корупцією – це діяння, що не містить ознак корупції, але порушує встановлені ЗУ «Про запобігання корупції» вимоги, заборони та обмеження, вчинене особою, зазначеною у ч. 1 і 2 ст. 45 цього Закону, за яке законом встановлено адміністративну відповідальність, яка за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП (яка вказана у протоколі про адміністративне правопорушення та у мотивувальній частині постанови судді) настає у разі несвоєчасного подання без поважних причин декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави.
Адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами (ст. 23 КУпАП). При цьому ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом, а застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом (ч. 1-3 ст. 7 КУпАП).
Відповідно ст. 22 КУпАП, при малозначності вчиненого адміністративного правопорушення орган (посадова особа), уповноважений вирішувати справу, може звільнити порушника від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням, а згідно Примітки до цієї статті вона не застосовується до правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 121, ч. 5 ст. 122, ст. 122-2, 122-4, ч. 3 ст. 123, ч. 2-5 ст. 126, ст. 130, 161-1 і 173-2 КУпАП.
Тобто, малозначність діяння – це дія чи бездіяльність, яка формально містить ознаки правопорушення, але не становить будь-якої загрози чи небезпеки (суспільної шкідливості) для громадського порядку, власності, прав і свобод громадян, встановленого порядку управління через незначність заподіяної шкоди (або взагалі її відсутність), внаслідок чого таке діяння не є правопорушенням і адміністративна відповідальність за нього не настає. Іншими словами, малозначність дозволяє уникнути накладення адміністративного стягнення, коли вчинене діяння є настільки незначним, що відповідальність за нього була б несправедливою.
Необхідно зауважити, що законодавство України про адміністративні правопорушення не розкриває поняття малозначності правопорушення, не містить повного переліку малозначних діянь або вказівок на ознаки, що дозволяють судити про малозначність провини, його ознак чи критеріїв його визначення судом для застосовування ст. 22 цього Кодексу. У кожному конкретному випадку суд самостійно визначає можливість визнання вчиненого адміністративного правопорушення малозначним (окрім тих, що вказані у Примітці до ст. 22 КУпАП), враховуючи всі обставини, що підлягали з`ясуванню під час судового розгляду справи (ст. 280 КУпАП) в межах наданих дискреційних повноважень, але з обов`язковим обґрунтуванням та мотивами ухваленого рішення.
Крім того, у справі про адміністративне правопорушення, суддя виносить одну з таких постанов: 1) про накладення стягнення; 2) про застосування заходів впливу, передбачених ст. 24-1 КУпАП; 3) про закриття справи. Постанова про закриття справи виноситься при оголошенні усного зауваження, передачі матеріалів на розгляд громадської організації чи трудового колективу або передачі їх прокурору, органу досудового розслідування, а також при наявності обставин, передбачених ст. 247 КУпАП (ст. 284 КУпАП).
Зважаючи на викладене, апеляційний суд не убачає законних підстав для застосування до ОСОБА_2 положень ст. 22 КУпАП і визнання правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, малозначним, оскільки це не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам законодавства України про адміністративні правопорушення.
Доводи апеляційної скарги захисника про те, що у ОСОБА_2 суттєвих змін в її майновому стані не відбулося і наміру приховати майно вона не мала, не заслуговують на увагу і задоволенню також не підлягають, оскільки вчинене ОСОБА_2 діяння є адміністративним правопорушенням із формальним складом. Тобто, це правопорушення за своєю правовою природою вважається закінченим з моменту вчинення передбаченого законом протиправного діяння, незалежно від наявності чи відсутності негативних наслідків та незалежно від встановлення спрямованості умислу особи на досягнення певного результату.
У зв`язку з цим, доведення мотивів особи або її внутрішнього ставлення до наслідків несвоєчасного подання декларації не входить до предмета доказування у справах цієї категорії, оскільки обов`язковим елементом складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, є об`єктивна сторона, яка полягає у самому факті несвоєчасного подання без поважних причин декларації особою, уповноваженою на виконання функцій держави. При цьому особа, уповноважена на виконання функцій держави, несе підвищений обов`язок дотримання строку подання декларації та зобов`язана вживати всіх необхідних заходів для забезпечення своєчасності виконання цієї дії. Невиконання цього обов`язку, незалежно від причин чи пояснень, свідчить про наявність у її діях складу правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП. 
Разом з тим, доводи апеляційної скарги захисника про те, що ОСОБА_2 притягнута до відповідальності за ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, хоч протокол відносно неї складений за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, дійсно мають місце, є обґрунтованими і заслуговують на увагу.
Як убачається з тексту постанови (мотивувальної частини) суддя суду першої інстанції погодився з обставинами вчиненого ОСОБА_2 правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, викладеними у відповідному протоколі про адміністративне правопорушення, але під час виготовлення резолютивної частини свого рішення визнав її винною у вчиненні іншого правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-7 КУпАП, протокол про вчинення якого відносно ОСОБА_2 не складався і до суду не направлявся. 
У цьому контексті варто зазначити, що суд не має права самостійно редагувати викладені в протоколі обставини вчинення адміністративного правопорушення, а так само не може редагувати резолютивну частину судового рішення у разі, коли особа у мотивувальній частині була визнана винною у вчиненні іншого правопорушення, ніж у резолютивній частині, оскільки це становитиме порушення права на захист (особа не може належним чином підготуватися до захисту) та принципу рівності сторін процесу (оскільки особа має захищатися від обвинувачення, яке підтримується не стороною обвинувачення, а фактично судом)» (рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Малофєєва проти Росії» (Malofeyeva v. Russia), заява № 36673/04); рішення ЄСПЛ від 20.09.2016 у справі «Карелін проти Росії» (Karelin v. Russia), заява № 926/08).
Вказані обставини залишилися поза увагою судді суду першої інстанції, унаслідок чого були істотно порушені норми КУпАП, що у свою чергу перешкодило ухваленню законного, обґрунтованого та вмотивованого судового рішення, а вказана вище правова позиція ЄСПЛ стосується випадків, коли уповноважені на розгляд справ про адміністративні правопорушення особи на власний розсуд визначають нормативно-правовий чи підзаконний нормативно-правовий акт або ж у інший спосіб редагують фабулу адміністративного правопорушення, що не має відношення до фактичних обставин даної справи.
Обґрунтованість судового рішення означає відповідність висновків судді у постанові фактичним обставинам, які підлягають доказуванню у справі, і винесення обґрунтованої постанови є результатом пізнання суддею цих обставин, які в обов`язковому порядку повинні бути підтверджені доказами (ч. 1 ст. 251, ст. 280 КУпАП). При цьому суддя при розгляді справи зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено правопорушення, чи винна особа в його вчиненні, чи підлягає вона відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи (ст. 280 КУпАП). Обґрунтовувати свої висновки суддя може лише на тих доказах, які він безпосередньо досліджував у судовому засіданні у порядку, передбаченому ст. 279 КУпАП.
Ухвалення суддею суду першої інстанції необґрунтованого та невмотивованого рішення є безумовною підставою для його скасування через порушення норм права, оскільки право на отримання належним чином умотивованого судового рішення є процесуальним елементом і складовою «права на справедливий суд», гарантованого ст. 6 Конвенції та національним законодавством України, які містить гарантії справедливого судочинства. ЄСПЛ неодноразово вказував, що «право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони» (п. 29-30 рішення від 09.12.1994 у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain); інші рішення ЄСПЛ у справах «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands); «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain); «Кузнєцов та інші проти Росії» (Kuznetsov and Others v. Russia).
Таким чином, постанову не можна вважати законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, у зв`язку з чим це рішення підлягає скасуванню через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норми процесуального права.
Оцінюючи наведені у справі докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для ухвалення відповідного процесуального рішення, апеляційний суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, керуючись законом і правосвідомістю (ч. 1 ст. 251, ст. 252 КУпАП), не убачає будь-яких підстав не довіряти цим доказом.
Апеляційний суд приходить до переконання, що протокол № 310/2024 від 22.10.2024 про адміністративне правопорушення, а також надані сторонами та досліджені в судовому засіданні докази, є достатніми у своїй сукупності і взаємозв`язку для доведення вини ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, поза розумним сумнівом, про що не заперечує і сторона захисту.
Однак, згідно ч. 4 ст. 38 КУпАП, стягнення за вчинення правопорушення, пов`язаного з корупцією, у тому числі за ч. 1 ст. 172-6 цього Кодексу, може бути накладено протягом 6 місяців з дня його виявлення, але не пізніше двох років з дня його вчинення.
Початком обчислення строку виявлення правопорушення є момент, коли особою уповноваженою на складання протоколу зібрано та проаналізовано необхідні докази та зроблено висновок про наявність у діях особи складу правопорушення, пов`язаного з корупцією, передбаченого ч. 1 ст. 172-6 КУпАП, а складанню протоколу про адміністративне правопорушення передувала передбачена антикорупційним законодавством перевірка, а саме уповноваженими особами вживалися заходи, спрямовані на виявлення ознак правопорушення, на підставі яких і складено протокол. Отже, початком строку накладення на ОСОБА_2 стягнення за вчинене правопорушення необхідно вважати дату виявлення правопорушення 22.10.2024, тому визначений у ч. 4 ст. 38 КУпАП строк сплинув 22.04.2025.
Відповідно ст. 247 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю: п. 7 – у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
З огляду на те, що правопорушення виявлене 22.10.2024, то строк накладення стягнення за його вчинення сплинув 22.04.2025, внаслідок чого після скасування постанови судді суду першої інстанції провадження у справі стосовно ОСОБА_2 підлягає закриттю на підставі п. 7 ст. 247, п. 3 ч. 1 ст. 284 КУпАП у зв`язку із закінченням на момент апеляційного розгляду справи строку, передбаченого 38 КУпАП.
Керуючись ст. 294 КУпАП,

постановив:

Апеляційну скаргу захисника КОРДЮКА В. П. задовольнити частково.
Постанову судді Зарічного районного суду м. Суми від 12.11.2024 відносно ОСОБА_4 скасувати через неправильне застосування суддею суду першої інстанції норми матеріального права та порушення норми процесуального права, а провадження у справі за ч. 1 ст. 172-6 КУпАП закрити на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення стягнення, передбаченого ст. 38 КУпАП.
Постанова набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає. 

Суддя 	  В. Ю. Рунов