Справа № 461/3393/25 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б. 
Провадження № 22-ц/811/2889/25 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий – суддя Цяцяк Р.П., 
судді Ванівський О.М. та Шеремета Н.О.,
за участю: секретаря Підлужного В.І.;
адвоката Мукана І.В. – представника позивача Бабіюка І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1  на рішення Галицького районного суду міста Львова від 01 липня 2025 року, 
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» (в подальшому – «Банк») «про визнання бездіяльності протиправною», у якому просив визнати дії відповідача протиправними, зобов`язати віднести сплачену суму коштів в розмірі 20 000 грн. відповідно до пункту 2.1 додаткової угоди №R01.00502.006358734/1 від 18.04.2024 року до Кредитного договору №R01/00502.006358734 від 12.02.2020 року на погашення тіла кредиту відповідно до вимог чинного законодавства, та надати правильну довідку до органів Державної фіскальної служби України з інформацією щодо прощення суми боргу, де суму боргу за тілом кредиту зменшено на внесену суму 20 000 грн. до 14 395 грн. 48 коп.
Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 18.04.2024 року з метою врегулювання відносин між позивачем та АТ «Ідея Банк» було підписано додаткову угоду №R01.00502.006358734/1 до кредитного договору № R01/00502.006358734 від 12.02.2020 року і позивачем 18.04.2024 року відповідно до пункту 2.1 вищевказаної угоди було внесено 20 000 грн. на погашення частини заборгованості з метою подальшого прощення боргу. 
30.11.2024 року позивач отримав повідомлення від Банку, в якому було вказано, що йому прощено за вищевказаним договором борг у розмірі 64 751 грн. 04 коп., а саме: заборгованість за основною сумою боргу в розмірі 34 395 грн. 48 коп.; заборгованість за процентами користування кредитом та за платою за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 30 355 грн. 56 коп. 
Позивач зазначав, що з 01.11.2022 року він призваний на військову службу під час мобілізації в особливий період до лав Збройних Сил України, приймає участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації та відповідно до ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», йому не нараховуються штрафні санкції та пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі - банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом. Відтак просив позов задоволити (а.с. 1-2).
Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено (а.с. 107-112).

Дане рішення оскаржив позивач.
Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального і процесуального права.
Стверджує, що ним подавалися до Банку «належні і допустимі докази стосовно того, що до укладення додаткової угоди №R01.00502.006358734/1 від 18.04.2024 ОСОБА_1 надав AT «Ідея Банк» документи з метою реалізації свого права на пільги, передбачені ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (а.с. 80-85). 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта (позивача) на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

ЦПК України встановлено, що: 
- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);
- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13);
- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);
- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77);
- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);
- обставини, встановлені рішенням суду у (зокрема) цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82).

Судом встановлено та стверджується матеріалами справи наступне.

Як вбачається з доводів позовної заяви, сам позивач обґрунтовує заявлені ним позовні вимоги тим, що між ним та АТ «Ідея Банк» (відповідачем) 12.02.2020 року було укладено Кредитний договір № R01/00502.006358734.
Однак, 12.02.2020 року між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк» було укладено ще один Кредитний договір - № R01/00502.006358715, що стверджується матеріалами цивільної справи № 461/3726/23 (а.с. 127-129).
23.04.2021 року набрав чинності Закон № 1357-ІХ від 30.03.2021 року, яким пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» було викладено у новій редакції, а саме: встановлено, що військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на весь час їх призову, а військовослужбовцям під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, які перебували або перебувають безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (житлового будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та або/автомобіля.

Як вбачається зі змісту пункту 6-2 розділу ІУ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», саме споживач (позичальник, позивач) зобов`язаний був повідомити Банк «про свою належність до захищеної категорії» (до яких відносяться також військовослужбовці Збройних Сил України та прирівняні до них категорії) «за допомогою будь-якого засобу комунікації… з наданням копій підтвердних документів про належність споживача до захищеної категорії», якими для військовослужбовців Збройних Сил України та прирівняні до них категорії є «скріплена гербовою печаткою довідка за формою, встановленою додатком № 2 до цього Закону». 

Як вбачається з наявної у Єдиному державному реєстрі судових рішень інформації, рішенням Галицького районного суду міста Львова від 28 червня 2023 року у згаданій вище справі № 461/3726/23 було задоволено позов АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_1 та стягнуто з останнього на користь Банку заборгованість за згаданим вище Кредитним договором №R01/00502.006358715 у загальному розмірі 79 509 грн. 61 коп., який включав у себе також і прострочені проценти у розмірі 23 117 грн. 97 коп.
ОСОБА_1 оскаржував згадане вище рішення суду у справі № 461/3726/23 в апеляційному порядку, а відтак станом на 18 квітня 2024 року (тобто – на день укладення між ним та Банком додаткової угоди № R01.00502.006358734/1 до кредитного договору №R01/00502.006358734 від 12.02.2020 року) йому добре було відомо про те, що Банк нараховує проценти за користування кредитом: незважаючи на те, що ОСОБА_1 (на його ж твердження у апеляційній скарзі) подав до Банку «належні і допустимі докази стосовно того, що до укладення додаткової угоди №R01.00502.006358734/1 від 18.04.2024 ОСОБА_1 надав AT «Ідея Банк» документи з метою реалізації свого права на пільги, передбачені ч.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Про нарахування процентів за користування кредитом також зазначено і у пункті 1.1 самої додаткової угоди № R01.00502.006358734/1 до кредитного договору №R01/00502.006358734 від 12.02.2020 року, однак ОСОБА_1 (незважаючи на це) все ж таки її підписав, а у подальшому – в судовому порядку її не оспорював та недійсною не визнавав, що (у відповідності до статті 204 ЦК України) дає підстави для висновку про правомірність цієї додаткової угоди та застосування умов і положень, які передбачені нею. 

Як позовна заява, так і апеляційна скарга, не містять доводів стосовно того, чому позивач, знаючи про пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в редакції Закону №1357-ІХ від 30.03.2021 року, та вважаючи себе особою, на яку поширюються ці пільги, все ж таки 18.04.2024 року уклав з Банком додаткову угоду № R01.00502.006358734/1 до кредитного договору №R01/00502.006358734 від 12.02.2020 року, підписанням якої «визнав та підтвердив» наявність у нього боргу перед Банком: в тому числі – по сплаті процентів за користування кредитом.

З урахуванням наведеного вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування (та, відповідно, для задоволення позовних вимог) відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду міста Львова від 01 липня 2025 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову у зв`язку з перебуванням одного з членів колегії суддів на лікарняному складено 20 квітня 2026 року.

Головуючий:      Цяцяк Р.П.

Судді:        Ванівський О.М.

Шеремета Н.О.