ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

27 лютого 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/11236/25
Головуючий у першій інстанції – Косенко О. Д.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/560/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді Мамонової О.Є.,
суддів – Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Чернігівська міська рада, -

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю,- 

У С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернігівської міської ради, в якому просив визнати за ним право власності на 9/25 часток житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовував тим, що він є власником 16/25 часток вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про спадщину за законом після смерті батька від 29.01.1993 та нотаріально посвідченого договору дарування від 14.05.1993. Інші 9/25 часток будинку належали на праві власності його рідній сестрі - ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 18.08.1984.
Позивач зазначав, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Муром Володимирської області рф, на момент смерті в зареєстрованому шлюбі не перебувала, дітей не мала, у зв`язку чим, йому невідомо хто є власником після її смерті 9/25 часток спірного житлового будинку.
Указував, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері виключно він відкрито та добросовісно володіє житловим будинком, утримує його та здійснює ремонтні роботи в ньому, що дає йому право претендувати на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.11.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що в спірному будинку позивач проживає все життя, співвласником його став в 1993 році, з 2004 року юридичний власник спірних 9/25 часток житлового будинку невідомий ні йому, ні відповідачу.
Позивач зазначає, що після смерті сестри в 1995 році його мати ОСОБА_4 з огляду на те, що вона була прописана та проживала у спірному будинку, а також у неї знаходився оригінал договору дарування спірних 9/25 часток ОСОБА_3 , в силу ст. 548, 549 ЦК України 1963 року фактично вступила в управління та володіння спадковим майном (9/25 частками у праві власності на житловий будинок) після смерті дочки (сестри позивача), однак не оформила своїх спадкових прав.
Указує, що після смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_2 , в силу приписів вищенаведених норм права, що регулювали спадкові відносини до 2004 року, у володіння та управління спадковим майном (житловим будинком з господарськими спорудами) в цілому вступив він, оригінал договору дарування частки будинку його сестрі знаходиться у нього.

У відзиві на апеляційну скаргу Чернігівська міська рада просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке є законним та обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи.
Відповідач указує, що викладені позивачем у позові обставини свідчать про те, що на момент заволодіння нерухомим майном, а саме 9/25 частками житлового будинку АДРЕСА_1 , позивач знав, що воно належить на праві власності його рідній сестрі ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 18.08.1994, що також підтверджується наявністю оригіналу даного договору у позивача, а тому давність володіння позивачем 9/25 частками житлового будинку не можна вважати добросовісною.
Зазначає, що виходячи з тверджень позивача, йому належить звертатися до суду з позовом про визнання за ним права власності на спірне майно у порядку спадкування за законом.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Святної О.В., які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, представника відповідача Чернігівської міської ради –Солонинки Я.Т., який просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що на час заволодіння нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 , позивач був достеменно обізнаний, що власником майна, яке є предметом даного спору, і щодо якого заявлено позовні вимоги про визнання права власності за набувальною давністю, на підставі ст. 344 ЦПК України, за життя була ОСОБА_3 .
Суд констатував, що сторона позивача не довела свої позовні вимоги належними та допустимими доказами, натомість заперечення відповідача проти задоволення позовних вимог узгоджуються з положеннями чинного законодавства та усталеною судовою практикою у подібних правовідносинах.
З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства, виходячи з наступного.

Судом у справі встановлено, що ОСОБА_1 є власником 16/25 часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що підтверджується:
- свідоцтвом про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 від 29.01.1993 на 16/50 часток разом із матір`ю ОСОБА_4 , реєстровий номер 2-964 (а.с. 32),
- реєстраційним посвідчення Чернігівського обласного виробничого об`єднання технічної інвентаризації від 08.02.1993 на 4/25 частки (а.с. 33),
- договором дарування 12/25 часток, належних ОСОБА_4 , від 14.05.1993, посвідченого державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 5-4008 (а.с. 34-35),
- витягами з Державного реєстру речових прав (а.с. 39,40),
- інформаційною довідкою КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 01.04.2021 №913 (а.с. 38).
Інші 9/25 часток згаданого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за договором дарування від 18.08.1984, посвідченим державним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори, реєстровий номер 1-6416, набула у власність ОСОБА_3 (а.с. 36-38).
Згідно з довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 27.05.2025 №3397 станом на 26.05.2025 до складу зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , входять – ОСОБА_1 , зареєстровано 18.05.1981, ОСОБА_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 44, 48, 49-50).
Відповідно до витягів зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) від 12.06.2025 №81503790 та №81503820 після смерті ОСОБА_3 спадкова справа не заводилась, заповіти, спадкові договори відсутні (а.с. 46, 47).
У відповідь на усне звернення ОСОБА_1 листом від 12.06.2025 №845/01-16 приватний нотаріус Чернігівського нотаріального округу Костюк Ю.В. повідомила про неможливість оформлення спадкових прав/спадщини/права власності на частку нерухомого майна після смерті ОСОБА_3 у зв`язку з недостатністю наданих документів, зокрема щодо родинного зв`язку з померлою сестрою, та неможливістю встановити відсутність/наявність спадкоємців першої черги та факту прийняття ними спадщини (а.с. 54).
За твердженням позивача, його сестра ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Муром Володимирської області російської федерації, на підтвердження чого ним надано копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 10.11.1995 уповноваженим відділом ЗАГС рф (а.с. 45). На момент смерті в зареєстрованому шлюбі не перебувала, дітей не мала. Документів на підтвердження реєстрації та розірвання сестрою шлюбу у позивача ніколи не було. На його звернення до ВРАЦС м. Муром Володимирської області російської федерації позивачу було відмовлено в отриманні будь-яких документів як іноземцю.

У ч. 1 ст. 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Моментом виникнення майнових прав, а саме суб`єктивних прав учасників правовідносин, пов`язаних із володінням, користуванням і розпорядженням майном, є момент набуття права власності.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для правомірного володіння.
Отже, йдеться про добросовісне, безтитульне заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. 
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені ст. 344 ЦК України.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17, у постанові Верховного Суду від 29.05.2025 у справі №127/38548/23.
У постановах від 15.11.2022 у справі №293/1061/21, від 15.06.2023 у справі №359/8844/20, від 21.02.2024 у справі №756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач був обізнаний відносно того, що власником спірних 9/25 часток житлового будинку, яка є предметом спору та на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю, за життя була ОСОБА_3 . Про обізнаність відносно власника спірної частини будинку вказує сам позивач та посилається на те, що для оформлення спадкових прав після смерті сестри у нього відсутні необхідні документи.
У постанові Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №214/3083/18 вказано, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
У постанові Верховного Суду від 13.04.2022 у справі №740/3305/20 зазначено, що сам по собі факт користування позивачем будинком та проведення ремонтних робіт у ньому не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд також у своїй постанові від 28.07.2025 у справі №127/30505/21.
Враховуючи вищевикладене, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не довів свої позовні вимоги належними та допустимими доказами та ґрунтовно відмовив у задоволенні позову.
Не є підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що як його мати ОСОБА_4 , так і він в силу приписів ст. 548, 549 ЦК України 1963 року фактично вступили в управління та володіння спадковим майном (9/25 частками у праві власності на житловий будинок), оскільки такі не стосуються правовідносин щодо визнання права власності за набувальною давністю, а стосуються спадкових правовідносин, що не є предметом розгляду даної справи.
Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд наголошує, що сам по собі факт користування позивачем спірним будинком, а також відсутність з 2004 року юридичного власника спірних 9/25 частин житлового будинку не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю.
За таких обставин, суд першої інстанції, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених ст. 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, оскільки позивач не є добросовісним набувачем, а відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи та дав їм належну правову оцінку, а тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21.11.2025 - без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 04 березня 2026 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В.Висоцька

Н.В. Шитченко